Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Щастя тут.
На висоті 400 сходинок до шпиля Церкви Спасителя, без трусиків і з Емілем.
Боже, я тебе кохаю!
І він щойно сказав, що кохає мене.
Усі сподіваються Усі сподіваються
Що їх ніколи не залишать
КРІСТІАНСГАВН
Самих
Коли ти тягнешся до мене
Я завжди тут
Гадаю, більшість з нас жадає брати участь у житті інших людей.
Комусь належати.
Тому, хто буде поруч у погані часи.
Коли все стає кислим і потворним.
ІСТОРІЯ КОХАННЯ В КОПЕНГАГЕНІ
ТУР ДЕ СИЛА — МІЯ БЕРҐ
Нас з Емілем могло й не бути.
За першої зустрічі я його не помітила.
-Вітаю з книгою. -Дякую.
-Ми великі фанати. -Справді?
ТУР ДЕ СИЛА
Його привела моя найкраща подруга, Ґро.
-Привіт, Ґро! -Тримай.
-Люблю ці бульбашки. -Вітаю.
Дякую, люба.
Щирі вітання. Я відійду.
-Заряджу машину. -Батарея повна.
Я перевірю. Ми щойно купили «теслу».
-Гаразд. -Дякую.
Міє, знайомся: Еміль, наш сусід.
Привіт. Мія.
-Вітаю з книгою. -Дяка!
Емілю треба було розвіятися. Розлучений. Брак вітаміну D, так?
Саме так. На межі цинги.
-Цинга? -Так. Це дивне старе слово.
Я теж про нього так подумала. Дивний і старий.
Люба Міє, ось він. «Тур де сила».
Історія про Ребекку і її проблеми з коханням.
Я рада бути твоєю редакторкою.
І для мене честь мати тебе за подругу.
Виходь сюди.
Так треба.
«Ребекка вміла закохуватися.
Вона знала, як бути мрією, фантазією,
але не знала, як бути чиєюсь дівчиною.
Вона знову закохалася в незрілого чоловіка з проблемами з вірністю.
Він не мав нічого казати. Вона чула його думки.
"Дозволь мені втекти від цих емоційний відчайдухів".
Тож Ребекка знову в сідлі. Свайп, свайп, свайп».
-Ні. -Гаразд. Це та пісня Тесси. Давайте.
Тільки не знову.
-Давайте! -Чекай.
Я не помічала Еміля.
Я помічала здебільшого його.
Хочеш поїхати до мене слухати червоне вино?
Чи слухати музику й пити вино?
Мені завтра в школу.
-Ти вчишся в університеті? -Ні, у школі.
Передостанній клас.
У «Рюсенстіні».
Гаразд. Прокинься і відчуй запах кави.
Так сказав би хтось. Але не я.
Дзуськи.
Я б досі трахала підлітків, якби Ґро не наполягла…
Міє, сходи з ним на каву. Заради бога!
Він милий і порядний, ти його причарувала.
-Що з ним не так? -З ним усе гаразд.
Може, для різноманіття спробуєш із дорослим?
І годі казати, що він застарий!
Ви одного віку.
-Натомість я став археологом. -Он як? Ти археолог? Як круто.
Ти їздиш в Єгипет копати маленькою ложкою?
Ні, я цього не роблю. У мене радше комп'ютерні окуляри
та електронні таблиці в Гліпотеці. Я директор виставки.
-Я читав твою книгу. -Серйозно?
-Так. -Ти, мабуть, швидко читаєш.
Не знаю. У мене купа часу, коли діти не в мене…
О ні. У нього діти.
-Ґро казала, що в мене є діти? -Ні.
-Ясно.
-Але якщо це… -Не хвилюйся. Я не вихоплюватиму фото.
Я казала про це місце.
Добре. Тут гарно.
Коли ти пишеш, ти створюєш Ребекку на основі власного досвіду?
Я це запозичую з власного життя, опрацьовую художньо…
-І все змінюється. -Звучить класно.
-А мене навіть в інсті немає. Я сам собою. -Ясно.
Чорт!
Що?
-Я можу… -Що таке?
-Можна сховатися на хвилинку? -Так…
Той хлопець з велосипедом — ми зустрічалися пів року.
Ясно.
Він небезпечний, чи що?
Гадаю, він тебе помітив.
І зупинився.
-Привіт. -Привіт.
Скажете жінці, що ховається, що я хочу свій альбом Прінса?
Привіт, Єппе.
Так. Вибач за альбом. Я тобі відправлю.
Це й усе?
А що ти хочеш почути?
«Вибач, що я тебе просто покинула»?
-Щасти з нею. -Стривай, Єппе!
-Дякую. -Я ж сказала, ти отримаєш свій альбом.
-Забудь. У мене є спотіфай. -Але…
Ні…
Шкода, що ти це побачив.
Дарма. Це була чудова мить.
У мене хист вибирати ідіотів.
-Хочеш, щоб я його побив? -Так!
-Гаразд. Піду поб'ю. -Ні…
Я хотів сказати, що твоя книга дуже смішна.
Так. І мені подобається, як ти сумніваєшся в структурах.
Гарний жартівливий підхід.
Скажи це ще раз.
-Що? -«Структури».
Структури.
Ти це вимовляєш сексуально.
Мені це часто кажуть.
Тому я вставляю це в розмову.
Структури.
Гаразд, він був милим, розумним і зрілим, але я б усе одно його відшила.
-У нього двоє дітей! -Ну.
Хіба він не надто осілий? Це нормально?
Але потім я побачила брата з його хлопцем, які мають стосунки.
І що, що в нього діти?
-Так! У людей є діти. -Ага.
І що?
У нас немає, але люди заводять дітей.
-Мабуть, ми просто дуже різні. -Ми також.
Я три роки звикав до гумору твого брата.
«Ти зараз просто іронічний, а не бездушний».
Радий, що ти так думаєш.
Але нарешті це людина, з якою ми хочемо випити келих вина.
Пам'ятаєш дурня з інтернату?
-Ні! Він був студентом! -Ні!
А того, що грав у гурті й мав проблеми з татом?
І заблював мій килимок.
І випив дороге Бароло, яке мені подарували на Різдво.
-Годі! -Воно дороге.
Фу! І ви трахалися у ванній! Ні!
-Що? -Вибач!
-Не кажи йому! Він не витримає! -Що? Хочу послухати.
Я прокип'ятив усі рушники.
-Чудово. -Не хвилюйся.
-Це мала бути таємниця. -Я зрозуміла.
-Знайду молодшого. -Ні…
-За молодшого хлопця. -Ні!
-Я іронізую, любий. -Добре! Будьмо.
А потім мені нарешті виповнилося тридцять,
і я вирішила дати «дивному й старому» шанс.
Що ти робиш?
-Не бачиш? Квітку з серветки. -Гарна.
-Дякую. -Де ти навчився?
Я пройшов курс орігамі.
Три місяці в Кіото.
-Що? -Брешу. На ютубі навчився.
-Дурник. -Не думаю.
У тебе гарний сміх.
Дякую.
Це тобі.
-Дякую. -Прошу.
Ага!
Ні!
Дідько! Ні! Ну ти крута!
Не зупиняйся.
Вибач, треба відповісти. Це Катріне.
-Що? -Це може бути важливо. Я зараз…
Привіт, що там?
Зараз?
Гаразд, бувай.
Вони піднімаються.
-Що? Хто? -Фелікс і Сельма.
Я від тебе шаленію,
але, мабуть, вас ще рано знайомити.
-Гадаю, ти… -Так, звичайно. Авжеж.
-Ми можемо… Так! -Так…
-Що ще потрібно? -Труси.
Так, ось. Вони…
Дідько.
Так. Ні! Кухонні сходи.
Тату!
Тату?
Гаразд!
-Гарно провели день? -У мене козюлька.
На пальці? Чудово!
Помийте руки, я принесу лимонад.
-Але тату… -Так?
Сельма каже, «Бро» — це ім'я. Триндить, так?
Так. Стеж за язиком. «Сіс» — теж ім'я.
Так, Феліксе.
-Ага… -Це тобі.
Це дуже дивно.
-Тату, чия це зубна щітка? -Так, чия це зубна щітка?
Гарне запитання.
Це зубна щітка жінки на ім'я Мія.
Чому вона її не забрала, коли пішла?
Це гарне запитання.
-Тату, ти посміхаєшся. -Так!
-Ти дивний. -Так, я трохи дивний.
Це тому, що Мія робить мене щасливим.
До речі, мама не забуває боротися з вами?
Чи це щоразу мушу робити я?
Ні…
Не дратуйся. Я по запаху чую, що ця штука найкраща.
-Коли я читав… -Привіт!
-Привіт. -Привіт.
-Агов? -Як мило.
-Зайшла з чорного входу? -Привіт.
-Привіт.
-Так -Доброго ранку.
-Прийшла згори, шльондро?
-Так. -Хочеш кави?
-Так, будь ласка. -Дякую.
-Розповідай. -Він стає дедалі солодшим.
-Я ж казала. -І секс дуже хороший.
-Алілуя, сестро. -Я не здивований.
У цьому домі всі хлопці трахарі.
-Не кажи це перед Вестером. -Чому?
Він такий, як ми.
Правда?
-Ти маленький трахар? -Припини!
-Скажеш «трахар»? -Не скаже!
-Трахар. -Ура!
Припиніть.
Отже, ти будеш бонусною мамою.
-Картонна мама. -Припини.
Пластикова мама. Як це називається?
-Не знаю. -Що ж.
Спершу я маю з ними познайомитися, а там побачимо.
Боже!
Здуріти.
Або зла мачуха, або мила гувернантка, так?
Це тобі вирішувати.
Важкі стереотипи.
Так. Тоді я точно виберу милу.
Добру душу, що співає з дітьми.
-З того фільму. -«Звуки музики»?
-Ні, з парасолькою і сумкою. -А, так! Мері Поппінс.
Так! Клята Мері Поппінс! Це я.
Вона всім подобається.
Може, це буде книга?
Бонусна мама, яку всі люблять.
Це соковито. І багато людей…
Вони із цим живуть, так? «Твої, мої, наші діти».
Велика аудиторія.
Рікке!
Я з ними ще не познайомилася, а ти це вже монетизуєш!
-Це занадто? -Ні.
Хвилюєшся?
-Ходімо. -Не можу дочекатися.
Я теж.
На жаль, вони ховаються, тому я не знаю, де вони.
Отакої.
-Так. -Дуже прикро.
Так.
Бо в мене для них гігантські шоколадки.
Феліксе, гігантські шоколадки! Відчиняй!
Привіт, малі.
Це Мія.
Я дуже чекала на знайомство.
Це вам.
Але я не пам'ятаю, чи ви любите шоколад.
Любимо, тату.
Покажете мені вашу кімнату?
Я вмію жонглювати трьома м'ячами.
Справді?
Як клоун.
-Он як? -Можна приміряти твоє взуття?
Авжеж. Думаю, тобі пасуватиме.
Наша кімната тут. Тато сказав прибрати до твого приходу.
Тобі личить.
Бувай, Міє.
Бувай!
-Бувайте. -Дочекайтеся мами. Я йду.
Усе минуло добре.
Я швидко.
-Її звати Мія. -Гарне ім'я.
І вона принесла…
Можна дещо спитати?
Ти вирішив більше не заводити дітей чи…
Ні…
-Добре. -Я так не думаю.
А що?
Я б хотіла колись завести дитину.
З тобою.
Я радий це чути.
Нумо заводити?
9 МІСЯЦІВ ПО ТОМУ
-Заплести тобі косу? -Колготки сверблять!
Не думай про це.
Феліксе! Ти зібрав сумку? Час іти.
-Який сьогодні день? -Сьогодні середа.
-Середа? -Так.
Бляха, його спортивний одяг. Навряд чи він чистий. Чорт!
Феліксе, дай мій телефон.
Дякую. Збирай шкільну сумку.
Чому вона каже «спортивний одяг»? Це форма.
Бо ми старі.
Раніше був «спортивний одяг».
Тату!
-Люба, ти знайшла? -Так.
-Принеси, будь ласка. -Так.
Бляха!
-Тату, ходімо! -Іду.
Візьму спортивний…
Отже.
Треба звернутися по допомогу.
Так. Давай.
Усе гаразд?
Я хвилююся, що проблема в мені.
У Еміля вже двоє дітей, тож проблеми не в нього.
Тому ми були раді, що ви нас прийняли.
У державних клініках довго очікувати.
Знаєш що?
Усе абсолютно нормально.
-Справді? -Так, справді.
Можеш вставати й одягатися.
Дякую.
Так.
Ух ти!
Велике приміщення.
-Пробач, що бракує стільця. -Та то пусте.
Ми вже закінчили.
-Ясно. -Так.
-І що? -Усе абсолютно нормально.
-Так. Добре і без проблем. -Чудово!
Міє, я завантажила тобі пару рецептів.
Це таблетки для дозрівання яйцеклітин.
Зробиш УЗД, і тоді визначимо,
коли тобі приймати овітрел для овуляції.
Через 36 годин ми запліднимо тебе спермою Еміля.
-Так. -А тоді…
Ставитимеш супозиторії, щоб зміцнити вагінальний слиз.
Ясно? Це все.
-Клас! -Чудово.
-Усе буде добре. Не хвилюйтеся. -Так.
-Не дочекаємося. -Так.
Так.
Вона величезне сонце, що осяює всю родину.
Клята Месія, що розповсюджує світло й радість на всіх навколо.
Вона Спасительниця. Бонусна мама, прислана небом.
Вона виховує двох дітей.
Двох дітей, яких я не народжувала…
Я їх люблю. Але я не народжувала…
БОНУСНА МАМА — КОМЕДІЯ
ДВОХ ДІТЕЙ… Я ЇХ ЛЮБЛЮ. АЛЕ Я НЕ НАРОДЖУВАЛА…
Любий?
Емілю?
Емілю.
Емілю, сонечко. Ти заснув.
Ходімо.
Так. Вибач.
Не розумію, чому ти їх щовечора так довго вкладаєш.
Ага.
Це треба за 36 годин.
-Люба, 35 чи 36… Може, і так нормально? -Звідки я знаю?
Так.
Це треба повернути… Зараз…
Ага, ось так.
-Так. -На…
Двісті п'ятдесят. Ой. Погано.
Там повітряна бульбашка. Це небезпечно, так?
Медсестра пояснювала, пам'ятаєш?
-Вона має там бути? -Не знаю.
Не страшно, якщо маленька.
Так, маленька.
-Добре. Роби це. -Так. Гаразд.
Добре.
-Один, два, три, чотири, п'ять. -Один, два, три, чотири, п'ять.
Усе.
Не боляче?
Ні. Не так вже й погано.
Ти крута!
У мене є ідея.
Цього достатньо для твоїх феєрверків?
Можете вставати.
-Так. Але… -Ви можете сісти.
А не витече?
-Можете сісти. Не бійтеся. -Гаразд.
Дякую.
Ось так.
О, привіт.
Цього разу ходив аж на другий поверх.
Ми вже провели інсемінацію.
Порядок?
Так.
Чудово. Сперма там.
-Як усе пройшло? -Поки важко сказати.
Сподіваємося, цього вистачить.
Зразок сперми непоганий.
-Що це означає? -Було дев'ять мільйонів сперматозоїдів.
-Добре! -Чудово.
Середній показник — 15.
Так. Але в мене вже двоє дітей.
Якість чоловічої сперми з віком може погіршуватися.
-Про це мало хто знає. -То це просто…
Міє, ти отримаєш новий рецепт.
Котику!
-Він сказав, дев'ять мільйонів — це добре. -Він не так сказав.
Емілю, зачекай.
Я маю віднести стілець на місце.
Зачиніть двері!
Любий…
-Це місце — клятий лабіринт! -Гей.
Може, їх лише дев'ять мільйонів, але я люблю їх усіх.
Чуєш? І їх впорснули в мене у потрібний час.
Усе буде добре.
Тут гарно.
У вас там усе гаразд?
Так.
Сподіваюся, це за згодою?
Так! Ще б пак!
-Дякую, що спитали. -Рада знати.
-Відривайтеся! -Дякуємо!
-Це була Анне Марі Хельґер? -Так. Гадаю, вона.
-Можеш бігти швидше? -Чекай!
Не впадіть. Особливо ти, Феліксе.
-Особливо ти, Феліксе. -Вігго!
Любий.
Мене нудить.
-Як прикро. -Ні! Мене нудить!
-Справді? -І цицьки ниють.
-Ці? -Ай!
-Ходімо додому, побалуємо тебе. -Ні!
Так! Ненавиджу вимушені зустрічі.
-Я хочу познайомитися з іншими батьками. -Це дивно!
Заходьте, ми скоро починаємо.
-Вже йдемо! -Ідемо.
Це мама Оскара.
Вона вербує в усілякі комітети, в які ти не хочеш іти.
Ходімо.
Хто ти?
Я бонусна мама Сельми й Фелікса.
-Я Оскар. -Справді?
Привіт! Почну з того, що важливо
не сідати з тими, з ким зазвичай.
І крім того, мені потрібні волонтери
в комітет хелловінської вечірки.
Тепер занурюємося в чудовий шведський стіл!
Привіт.
Привіт!
-Хочеш шоколадний зефір? -Хочу!
-Стій. -Ні!
Я розповідала, як важливо
не забувати говорити з усіма в батьківській когорті.
Таким чином і діти пам'ятатимуть, що вони не…
Треба включити всіх.
-Може, трохи організуємося? -Так.
Зробимо таблицю?
Він бігав і знімав светр.
-Хочеш келих? -Ні, дякую.
Ясно.
-Ти при надії? -Термін ще дуже малий…
-Чудово! Вітаю! -Дякую.
-Мамо Оскара. -Так?
Я б хотіла в комітет.
Чудово! Дякую!
Мені вже дуже треба.
Готово.
Тримай.
Гаразд…
Ось так.
Ти добре спала?
-Підігрів підлоги вимкнено. -Любий. Не зараз.
Так, вибач.
Ну що…
Усе гаразд.
Точно все гаразд?
Так, звісно. Просто…
-Так. -Іди сюди.
Тепер додаємо лаванду.
І вдихаємо.
Я читала, кількість сперматозоїдів данців за останні 40 років зменшилася вдвічі.
Вдихаємо…
Чому? Що данці роблять не так?
Вони п'ють пиво з ноутбуками прямо на їхніх яйцях.
Кажуть, якість сперми псується ще в утробі матері.
Звісно, винні матері. Аякже!
Вибачте.
Сосна.
Корисно для легенів і травлення.
Ось вам жар. Отримуйте.
Серйозно, це епідемія.
Справжня загроза людству.
Або рішення проблеми зміни клімату. Залежить від твого…
-Вибачте. Ми забулися. -Даруйте.
Пам'ятайте, що треба мовчати.
-Так… -Ось вам жар.
Це просто якась срака.
Це мене лікують гормонами та ін'єкціями.
А проблема в спермі Еміля.
-Ви серйозно? -Вибачте.
Просто в нас був секс 12 годин тому, так?
У клініці сказали, що краще,
якщо під час овуляції в матці сперма постійно.
Ми весь час трахаємося.
Мій член болить. Ми вчора двічі трахалися, і ще раз уночі.
Ми трахаємося багато.
Треба й сьогодні, щоб підвищити шанси.
Підвищити шанси? Це так заводить…
-Обожнюю, коли ти говориш брудно. -Не смішно, Емілю. Зовсім.
Я єдина проявляю ініціативу.
День закінчується. А як овуляція зараз?
Не закінчується. Ще й другої нема!
-Потрахаємося вдома. -Нам казали, вдень!
-Не після обіду! -Припини. Це занадто.
У тебе істерика.
Міє?
Міє. Кохана.
Люба, стій. Що ти робиш?
Чому ти йдеш?
Якщо я така істеричка, чому ми взагалі разом?
Сонечко.
Я сказав дурницю.
Пробач мені.
Я не істеричка.
Я просто хвилююся,
що стільки клопоту, ін'єкцій і лайна будуть марні
і ми пропустимо овуляцію, просто тому, що втомилися від сексу.
Твої сперматозоїди впали до чотирьох мільйонів.
Так, Міє, я пам'ятаю цифри.
Прикро, що це руйнує наше сексуальне життя.
Я люблю наш секс.
Тепер я боюся, що я тебе більше не заводжу.
Ходімо.
Він стерся.
Я можу щось зробити?
Так. Ну ж бо.
Поцілуй мене в шию.
Хочеш подивитися порно?
-Порно? Ні. -Гаразд.
Я думала, це допоможе.
Гаразд, або…
Ми можемо спробувати.
Так?
Чи… ти хочеш?
-Звісно. -Справді?
Гаразд.
-«Збуджена мачуха». -Бам!
Добре.
Якби я могла зняти цю панчоху.
-Можеш перемотати? -Так.
Одразу до дії.
Так!
-Гаразд! -Ого!
-Знайду щось інше. -Прошу.
-Гаразд. -О, так.
Ти дивишся порно?
Не регулярно. На нього час від часу натрапляєш.
Натрапляєш на порнотуб?
Скажи це ще раз.
Що? Порнотуб?
Ти дуже сексуально вимовляєш «порнотуб».
Справді?
Чекай.
Добре.
Бляха.
Чорт, ти гаряча.
-Я зараз кінчу. Кінчаю! -Так!
Ти прекрасна! Боже, як боляче!
Вгору. Допоможи.
Зараз.
Треба скласти новий план.
Слід пити менше вина і їсти більше риби.
І припини носити ці вузькі шорти.
Я піду на акупунктуру, і ти також.
Звісно. А ми можемо…
Люба, давай присядемо і…
Дай я поміняю пакет.
Гаразд.
-Допомогти? -Ні! І більше не палити на вечірках.
-Я кинув. -Неправда.
-Правда. Коли… -Ти курив тих вихідних.
Так. Люба, повільно.
Якість сперми покращується за три місяці.
-Ти можеш щось зробити. -Люба…
-Чому пакети такі дивні? -Так. Вибач.
Я думав, вони великі. Вони підходять, але треба повільно.
Я маю розслабитися і не хвилюватися!
Моє тіло явно не може… Стрес у моєму тілі…
Люба, ти рвеш пакети.
Дозволиш мені? Можна?
Переодягни шорти!
Так, уже йду.
Вона задумлива.
А під нею нічого немає.
Але оскільки вона думає, що сидить на яйцях,
не несеться.
Так буде вічно, якщо не допомогти їм вийти з цього стану.
Іноді відро над головою їм допомагає.
Відро? Звучить жорстоко.
Ні. Доба — і вона вже не квочка.
«Квочка». Дивне слово.
Саймон — ще та квочка. Сказав Вестеру, що ми робимо сестричку.
-Серйозно? -Так. А я не знаю, чи хочу.
Ви збираєтеся відповідати за власних дітей?
Так. Знайдімо палички підсмажити хліб на вогні.
-Так. -Так!
Ура! Сире тісто і одяг, що тхне багаттям.
Ґро, у тебе на роботі подають біле вино?
Ні, Рікке! Це сімейний майданчик.
Так! Тому вам треба мати заначку.
Тебе запросили на Гетеборзький книжковий ярмарок.
-Для читання та інтерв'ю на сцені. -Чудово!
Ідеально!
Мені потрібні гроші. Штучне запліднення дуже дороге.
Дякую за чернетку.
Сподобалося?
-Не сподобалося. -А тобі сподобалося?
Рікке, це таке неприємне питання…
-Мені важко. -У тебе просто гімняний період.
Тут нічого нового. Від тебе тхне!
Втрата контролю — це відстій, але ти маєш проштовхнутися.
Ти сказала, я тхну.
Точно.
Фу!
Твоя правда.
Я не даю собі ради, не маю натхнення і…
Комедія «Бонусна мама»…
Нагадай, чому ми думали, що це гарна ідея.
Це непогана ідея!
Але не схоже на комедію.
Чому має бути смішно, якщо це не так?
Мені здається, що там немає автентичності.
Ти так дратуєш, коли маєш рацію!
Можна попросити мою холодну і мудру редакторку здриснути,
щоб я потусувалася з Рікке?
-Добре. Тоді про мій день народження! -Звісно.
Скажи, що ти вдягнеш. Ні, мовчи!
Я одягну сукню мрії.
За таку можна вмерти.
БОНУСНА МАМА — ДРАМА!
КАМІЛЛА, ПІТЕР ДІТИ — ЛІВА, ВІЛЛЕ
Вона вдячна, що діти їй одразу сподобалися.
Справді сподобалися. А вона — їм.
Так! Ось так!
Тату, я хочу лоток яєць.
Бути з ними здавалося природно.
Тепло і приємно.
-Зелена фарба? -Що?
-Зелена фарба. -Ми всю використали.
Темно-зелена? Не хочеш рожеву?
Ось цю.
Бу!
Сельмо, заради бога!
-Мені потрібен спокій і тиша. -Я хотіла показати тобі свою маску.
Так, але не зараз, Сельмо.
Так, він класний!
-Що таке? -Вона не схотіла дивитися.
-Що відбувається? -Я намагаюся працювати в тиші.
-Мені заважають і шумлять. -Ясно.
Я не можу зосередитися. Нервуюся.
Я попрошу їх тихіше, але це їхній простір.
Якщо в тебе немає дітей, тоді ти сама ще дитина?
Може, відкладемо тест? Зробимо після суботньої вечірки Рікке.
-Ти стільки чекатимеш? -Так. Ми щасливіші, коли сподіваємося.
Тоді буде веселіше на вечірці. Нам потрібні веселощі.
Ми будемо щасливі, якщо ти зробиш тест і вагітна.
Хіба ви не намагаєтеся зачати?
-Так. Намагаємося. -Гаразд.
-Вранці зробили тест. Негативний. -Чорт! Мені шкода.
Це відстій.
-А як у вас справи? -Ми трахаємося як кролики.
Шукаємо чотиримісний намет. Намет для «тесли».
Коли починаєш шукати аксесуари для «тесли»…
Вибач.
Агов! Що мені треба зробити, щоб усамітнитися?
Я хотів подивитися, як ти.
Навіть попісяти сама не можу.
Я не можу провести нормальний день удома
й подивитися телевізор без дітей повсюди,
бо ми всі маємо ділити той самий клятий диван!
Можна взяти більший диван?
Ні. Бо це суперечить дуже витонченій естетиці Еміля.
-У нас немає місця для великого дивана. -Немає місця?
Справді немає.
А я?
-Що ти? -Для мене є місце у твоєму класному домі?
Люба, ходімо звідси.
«Люба, ходімо звідси».
Ого.
Нудний поліцейський Еміль.
Масний Еміль. Фу.
Я не хочу додому.
-Гаразд. -Мені добре.
-Може, трохи збризнемо тобі обличчя? -Іди до біса!
Гаразд!
Ти йдеш?
-Ти такий незрілий! -Викличу нам таксі.
Гей!
Нечесно, що твоя сперма працювала з Катріне, а зі мною ні!
Люба, не будемо про це, поки ти п'яна. Ми їдемо додому.
-Ні! -Припини.
-Ти й говорити зі мною не хочеш! -Хочу. Давай.
Бляха, що це за лайно? Опануй себе!
Не наказуй мені опанувати себе!
Тоді не треба.
-Відвеземо тебе додому. Давай. -Ні!
-Гаразд… -Не хочу додому!
-Чому ти не хочеш додому? -Пішов ти!
Люба!
Як же ти мене задрала!
Чорт!
Чорт.
Доброго ранку.
Оце я вчора напилася.
-Я просто… -Сядь, будь ласка.
Я почуваюся як вівця.
І як свиня.
Ти їв? Я можу зробити тост.
-Або… -Ми можемо поговорити про…
Так, звичайно.
Іноді мені здається, що ти мене сприймаєш як додаток.
-Я теж у цьому. -Звісно…
Я в цьому, навіть якщо не показую почуття.
-Знаю, любий. Мені шкода, що… -Будь ласка, дай сказати.
Твій гнів нас трохи віддаляє.
Таке враження, що ти плекаєш погані почуття
замість того, щоб говорити про них поки вони не вийшли з-під контролю.
-Можливо, це діти… -Відповідай.
Привіт, Катріне.
Що, правда?
З Днем матері.
Так. Точно.
-Ти на гучному. Мехмет поряд. -Привіт.
-Привіт.
Минулої ночі сталася якась катастрофа з випадковим хлопцем.
-Що? -Ми з Емілем сильно посварилися.
Я була вгашена і ледь не переспала з кимось.
Так, Міє. Ти кажеш «майже». Проникнення відбулося чи ні?
Як тебе звати?
Головне, що я його зупинила, так? Я цього не зробила.
Стара Мія зробила б.
-Я не зробила! Ми лише цілувалися. -Так. Чудово, Міє.
-Я маю сказати Емілю, так? -Так, він буде радий почути…
Ні. Тихо, Андреасе.
Міє, дихай глибоко. Не роби нічого кардинального.
Це була п'яна помилка з випадковим хлопцем, так?
Так! Я кохаю Еміля. Я хочу від нього дитину.
Тому він заслуговує на мою чесність.
Ні, люба! Не кажи правду. Ніколи!
Послухай нас. Ми знаємо.
Лайно трапляється, чуєш?
І з цим треба жити. З почуттям провини, сорому, горя і…
Гадаю, я маю йому сказати.
Ти просто хочеш очистити власне сумління.
Послухай хвилинку.
Подумай над тим, чому ти кинулася на когось іншого.
Саме так.
Від чого ти тікаєш?
-Як ви стали такими мудрими? -На власних помилках.
І я випадково трахнув Крістіана з Мінцифри.
Але ми проговорили це на терапії, бо не забувай…
Я відчуваю цитату з пекла.
«Кохати — це дієслово.
А не постійний стан ентузіазму».
Так каже Естер Перель. Це означає…
«Закохуйся в дурня». Томас Гельміг.
-Усе буде добре. -Так, усе буде добре.
Так. До речі, ми казали, що знайшли інше агентство?
Теж у Колумбії, але з набагато більшим вибором сурогатів.
-Це чудово. -Скажи?
Це супер.
Але нам довелося перезакласти майно.
Розкажете пізніше. Я тримаю кулаки. Мені треба йти. Добре?
-Вона дуже рада за нас. -Так.
Пробач мені.
Що ти сказала?
-Пробач! -Ні…
Я тебе не чую.
Повтори ще раз.
Що ти сказала?
Вибач, що була дурною.
-Я теж був дурний. -Але я гірше.
Це правда.
Прошу, не сердься…
Але…
Учора, коли я від тебе втекла…
Так. Ми можемо домовитися, що ти так більше не робитимеш?
Більше не робитиму.
Я тебе кохаю.
І я тебе.
Шалено.
Я сильніше.
Нудний поліцейський приготує сніданок?
Посидимо на нашому чудовому дивані і поснідаємо.
Або підемо звідси.
-Ти була скалкою в дупі! -Не кажи!
-Я ніколи такого не бачив! -Не кажи цього!
-Ну що, Міє… -Може, почекаємо Еміля?
Так, звісно.
Готовий.
На жаль, усі три спроби запліднення провалилися,
тож наступним кроком буде ЕКЗ,
коли яйцеклітину запліднюють поза тілом і поміщають у матку.
Це ще одне гормональне лікування,
яке включає ін'єкцію для запобігання овуляції.
Ви можете відчути дискомфорт. Більшість жінок на це скаржаться.
Можете почитати буклет.
Ви знову це робите.
-Що? -Звертаєтеся лише до мене.
Еміль теж тут.
І так постійно.
Я знаю, що моє тіло — арена для всіх подій,
але моральне навантаження можна розділити.
-Це не має значення. -Ні, має.
Не можна ставитися до чоловіка як до другосортного батька.
Гендерна рівність теж починається тут, у системі!
Так? Ви дивитеся і розмовляєте тільки зі мною,
а Еміль тягнеться позаду зі спермою в стаканчику.
Говоріть із ним! Давайте настанови!
Виділяйте йому голос і клятий стілець!
Невже так важко?
Дайте чоловіку стілець! Чому його завжди немає?
Так, не завадило б.
Тоді скажу вам, Емілю,
що нове лікування не полегшить перепадів настрою.
ГЕТЕБОРЗЬКИЙ КНИЖКОВИЙ ЯРМАРОК
Бляха!
Чому Ребекка відчайдушно наполягає, щоб бути об'єктом?
Тому що вона вміє лише так.
Весь світ дивиться на молоді жіночі форми з бажанням.
Її цінують за її красу, молодість і плодючість.
Приниження, коли цей погляд випаровується, може бути дуже болючим,
бо хто ти тоді?
Чоловіки проходять життям набагато непомітніше.
Наче тебе бачать, а не роздивляються.
Це для людей дуже різні відправні точки.
Багатьом з нас цікаво, що буде далі.
Якісь нові пригоди Ребекки?
На жаль, ні.
Я пишу роман про бонусну маму.
Хоча якщо чесно, у мене невеликий письменницький блок, тому…
Цікаво. Я щойно говорила з Кнеусгором про те, як він долає письменницький блок.
У мене немає письменницького блоку.
Я постійно пишу, але я вмію писати
лише дуже приватні спостереження, свого роду щоденники про…
Про…
Про?
Про всілякі…
Огиду до себе і сором.
Так, тому що ми…
Або я…
Багато хто з нас… Це майже епідемія.
Багато хто з нас вважає, що наше тіло не може…
Я багато пишу про моє лікування перед ЕКЗ.
Ось, я сказала це вголос.
Я намагаюся пережити огиду до себе, коли пишу,
разом із темними думками про…
Про свою неповноцінність через неспроможність зачати.
Це дуже цікаво… і важливо.
Як я сказала, це майже щоденник дуже особистих роздумів.
Місце, де їх припаркувати.
Гадаю, це надто похмуро порівняно з тим, що я зазвичай пишу.
Я б хотіла це почитати, коли пережила таке п'ять років тому.
Тепер я теж сказала це вголос.
У когось ще були подібні проблеми?
Так.
Ось вам.
Багато хто з нас
хотів почитати щось таке, щоб можна було ідентифікувати себе з письменником.
Сумніваюся, що Кнеусгор на таке піде.
Ні, Міє, ми хочемо, щоб про це написали ви.
Я покажу вам бездітну жінку.
Ось вона у всій своїй панічній славі й палкому жаданні.
Ось вона я.
Я візьму на себе всю провину, яку витримаю.
Я пройдуся голою містом під глузування інших.
Я нестиму тягар усіх безплідних жінок, звільняючи їх від вини.
Ідіть, сідайте зі мною, усі ви, безплідні жінки й бонусні мами.
Зі мною ви можете показати слабкість.
Ніхто не знає, як довго ми з Емілем проживемо в цьому пеклі родючості
чи скільки глузду я втрачу, перш ніж це станеться або не станеться.
ВХІДНИЙ ДЗВІНОК: ЕМІЛЬ
ЗБЕРЕГТИ ФАЙЛ НАЗВА ФАЙЛУ
ГОЛОД
-Привіт, любий! -Привіт. Усе гаразд?
Так! Вибач, я не подзвонила.
Була зайнята — писала.
Гадаю, буде добре.
Правда? Розкажи.
Лікування безпліддя поглинає мене всю.
-Так. -Тобто…
Я хочу написати про…
Про те, як це поглинає…
Написати про божевілля,
що твоє тіло руйнується заради створення нового життя.
-Гаразд. -Так.
Я хочу цей твір сирий і без фільтрів.
Як захопливо.
Він же не про нас, так?
Ні.
Добре. Не хочу, щоб у книгарні була статистика моїх сперматозоїдів.
Ґро і Саймон кличуть у суботу на вечерю.
Як мило.
Так. Мабуть, Саймон купив новий гаджет і хоче показати.
Цікаво, що це.
Аерофритюрниця Gastronoma. Вісім літрів.
-Боже мій! Клас! -Так.
Ми готові до вечері?
-Так! -Діти, вечеря готова!
Це наша остання спроба у приватній клініці,
і якщо не вийде, ми в списку очікування в державній клініці.
Але черга довга…
Ми сподіваємося на лікарню Відовре.
-Ми не знаємо, чи зможемо… -Ні.
Кількість сперматозоїдів Еміля падає.
-Минулого разу був лише мільйон. -Ясно.
-Так. -Хіба це не багато?
-Це дуже мало. -Ні.
-Це дуже мало. -Любий, ти не винен.
Як є, так є.
Так.
На щастя, потрібен лише один функціонуючий пуголовок.
-Так -Який…
-Ми з Ґро… -Ні! Або…
Хочете десерту?
-Так. -Ми зробили трохи…
-Морозива. -Домашнього.
З гаджетом Саймона.
-Він класний. -Чудовий.
Він працював кілька годин, поки ми тут сиділи.
-І все одно це домашнє… -Кави?
-Так, будь ласка. -А бренді хочете?
-Я пропущу. -Трошки, з кавою.
У мене дуже дороге. Фантастичне й неймовірно дороге.
Ціна і якість часто поєднуються. Дороге і хороше.
-Тут усе разом. -Любий.
Спробуймо.
-Як ви, діти? Вам весело? -Так.
Скільки подивилися?
-Десь половину. -Ясно.
Хвилинку.
-Нам з тобою можна по келиху, так? -А Ґро?
Ну… Люба, я скажу.
Ні, любий. Діти.
Авжеж. Отже…
У нас буде сестричка. Чи братик.
Це дивовижно.
-Вітаємо. -Клас.
Так.
-Фантастика! Справді? -Так! Справді.
Але спершу десерт.
Так?
-Ого! Клас! Це… -Це чудово. Дивовижно.
-Ми щасливі. Чому я говорю англійською? -Я не знаю.
-Треба відсвяткувати. -Так!
Знаєш що? Пропоную Кубу.
Ґро, чому ти мені не сказала, що вагітна?
Це прекрасна новина.
Не приховуй своєї радості через мене.
-Сподіваюся, це не так. -Це не через тебе.
Не знаю, чи я щаслива. Вагітність Вестером була важкою.
Здається, моє тіло починає це згадувати.
Ґро, припини!
Ти маєш радіти.
Це так круто!
Мені б так.
Ти впевнена? Може, тобі варто почекати чи…
-Привіт. -Привіт, Міє.
Що таке?
Може, почекай трохи?
Або…
Ага.
І Саймон так каже.
Що я маю почекати й…
Але…
Але я…
Я щоранку прокидаюся в клятій паніці!
Серце калатає як навіжене.
І я справді почуваюся так, ніби моє тіло — це в'язниця,
з якої не втекти.
Я не знаю, як це пояс…
як це пояснити, але…
Я не можу пройти через вагітність і все це…
Знов немовля. Я не можу!
Ґро, у тебе є ми. Ти…
Ти не сама. Ми допоможемо.
-І Саймон. Вас двоє. -Послухайте мене! Ні, послухайте!
Мене ніхто не слухає!
Я не можу!
-Не можу. -Ти не можеш.
-Ми тебе чуємо. -Не можеш.
Люба…
Усе гаразд.
Пробачте.
Усе гаразд, люба. Дихай.
Усе гаразд.
Я не можу.
Ні.
Ласкаво просимо до державної клініки. У картці зазначено…
що ви пройшли у приватній.
Я пропоную вам так зване тривале лікування.
Воно включає свого роду штучну менопаузу.
-Що штучне? -Менопаузу?
Так. Ваш власний цикл заважає нашій стимуляції,
тож, гадаю, це найкращий варіант.
Але є ряд побічних ефектів.
Серцебиття, головний біль, припливи, свербіж,
сухі слизові оболонки та перепади настрою.
Автобусна зупинка біля лікарні Відовре. Ми з Емілем мовчки чекаємо на автобус.
Перетравлюємо новини.
Неподалік літня жінка збирає собаче лайно.
На очі накочують сльози.
Тоді Еміль каже: «Нам доведеться піднатиснути».
«Пішов ти», — хотілося сказати. Але я не сказала. Пішов ти!
-Міє! Схоже, почалося. -Так. Я йду!
Знаю, я роблю Емілю боляче, але зараз це те, чого я хочу.
-Може, масаж… -Ні, не треба.
Бляха!
-У мене поганий запах з рота? -Так, дуже. Але не страшно.
-Сир? -Так, і цибуля.
-Чорт! Мені треба піти… -Гаразд. Так.
Що тепер?
Як боляче!
-Ось… -Зараз буде ще.
-Тобі треба сісти? -Так.
Давай.
Що із цим робити?
Я хочу заштовхати викинутий плід у себе.
Подивитися, чи він там виживе.
Пробач, Міє.
Я змушую тебе це робити, а тобі це здається гротескним.
Ні, ти ні до чого мене не змушуєш.
Ти моя найкраща подруга.
Привіт.
Усе гаразд?
Ні, не зовсім.
Дякую, Міє.
Будь ласка.
Мені б теж не завадило пиво.
Чорт!
Сподіваюся, вони витримають.
Ти пишеш про нас?
Що?
Я випадково прочитав на ноутбуці.
Ти писала те, що я казав.
Цитувала мене.
Любий, я збиралася сказати.
Ага. Збиралася.
Так, це…
Мені треба писати про все, що відбувається. Воно накопичується.
-Ти казала, що не пишеш про нас. -Знаю.
Я запитав, чи ти пишеш про нас. Ти сказала, ні.
Я хочу бути у твоєму житті, але не в книзі.
Я розумію.
-Але… -Але?
-Я не знаю, що сказати. -Те, що ти пишеш, — правда?
-Мені дуже боляче. -Але ти не мусиш це читати.
Це частина процесу, і я намагаюся себе не цензурувати.
-У цьому й суть. -Не розумію, чому…
-Повторю. Ти плекаєш негатив. -Я цього не роблю.
-Плекаєш! -Я пишу про те, як почуваюся.
Я пишу, щоб це не розрослося до сильного кипіння всередині.
Я б хотів прочитати. Усе.
І тобі варто.
-Так. -Та я до цього ще не готова.
Там усе переплутано, і якщо ти прочитаєш зараз,
я боятимуся за брак таланту.
-Це про твої почуття. -Вибач.
Ти теж будеш у книзі?
«Еміль злий, бо я написала про нього».
-Припини, Емілю! -«Пішов він. Він не митець».
-Ні. -Ти не бачиш, що я не дозволяю?
-Дозволяєш? -Я не відчуваю безпеки у власному домі.
-Усе у відкритому доступі. -Чорт! Я киплю!
-Чому вікно не відкривається? -Там захист від дітей.
Ти можеш зі мною поговорити?
Слухай, я щойно допомогла подрузі зробити аборт.
Голова стукає від мігрені.
У мене кляті припливи через довбану менопаузу, ясно?
Ще й думати про твоє марнославство щодо моєї книги.
-Не знаю, чи буде та книга. -Марнославство?
Я знала, що ти так відреагуєш! Що з тобою це не обговориш.
Звісно, я так реагую!
-Скільки це займе? -А що?
-Ти кудись їдеш? -Так. На роботі будуть напої.
Щастить тобі.
-Можна цього не робити? -Чого?
Грати у звинувачення. Хіба не можна відпустити це на один вечір?
Я б теж хотіла просто «відпустити».
Чому я його відштовхую?
-Тобі варто піти. -Ні.
-Відпусти і погуляй трохи… -Припини.
Побудь з помічницею.
Ти верзеш дурниці.
Мія та Еміль?
-Так. -Ми готові.
-Чудово. -Сьогодні я піду сама.
Прошу сюди.
Я вагітна злістю. Вона росте всередині мене.
Виє в моїй матці як хворий пес.
Це нова партія. Розмір точно менший.
Їх неможливо надіти.
Надія — динамщиця.
Введемо вам морфін.
Щоб розслабити.
Усе.
Ввімкнімо музику.
Починаємо.
Яєчники трохи підняті, доведеться пройти через сечовий міхур.
Ви можете відчути легкий щипок.
Ось.
Так.
Капає.
Я від свирілі божеволію. Нам не дали новий плейліст?
Минулої зміни це грало 12 годин поспіль.
Дія морфіну закінчиться,
тож ви не будете під кайфом, хоч і п'ятниця.
-Що? -Ви не будете під кайфом.
Гарні новини. Ми зібрали шість яйцеклітин.
Ми подзвонимо за два дні з 8:30 до 9:30 ранку,
якщо яйцеклітини не заплідняться.
-Подзвоните за два дні. -Лише якщо не заплідняться.
-Якщо дзвінка не буде, це добре. -Так. Тоді яйцеклітини запліднені.
Відсутність новин — хороша новина. Не чекайте біля телефону.
Тепер готово.
-У тебе є волога серветка витерти руки? -Так. Зараз.
Клас!
Які ви гарні!
Ні. Ми страшні.
Саме так.
-Ходімо, скелети й зомбі. -Тату!
Повеселіться.
Бувай, Міє.
-Вибач, мене не буде, коли подзвонять. -Сподіваюся, не подзвонять.
Я це й мав на увазі.
Гаразд.
ПРИХОВАНИЙ НОМЕР
Алло?
Алло, Міє. Це Сігне з лікарні Відовре.
Гадаю, ви знаєте, чому я дзвоню.
Мені прикро, але жодна з шести зібраних яйцеклітин не була…
Привіт, Міє. Що таке?
Шкода торта. Еміль сказав, ти дуже старалася.
Будеш головною в лімбі?
Он там мітла.
Нащо ти пішла в такому стані? Діти злякалися твоїх криків.
Ти маєш кричати зі мною.
Я не відчуваю, що ми в цьому разом.
Діти просили побути з ними перед сном.
Емілю, не йди зараз. Залишся.
Послухай мене.
Діти засмучені. І налякані.
Зараз не до тебе.
Ти мене не любиш.
Треба ставити дітей на перше місце. Ти б теж так робила, якби в тебе були.
Ходи сюди.
ВХІДНИЙ ДЗВІНОК ЕМІЛЬ
-Привіт. -Хто молодець?
-Який молодець. -Досить частувань.
-Він стає пухким. -Не треба бодішеймінгу собаки!
-Так? -Твоя правда.
-Ні. -Привіт.
Ось і вона. Принцеса повстала з мертвих.
Міє, їсти хочеш?
Ні, дякую.
Еміль чотири дні дзвонить невпинно.
Ми думаємо, вам варто поговорити.
Так, але в мене немає сил.
-Міє, заради бога. -Моя орендарка погодилася виїхати.
Вона збиралася переїхати до партнера, це ідеально.
Так. Ідеально.
-Піду в душ. -Так.
Будемо вдячні.
-Що? -Поговори з нею.
І що сказати?
-Дивно знову бути тут. -Так.
Думаю, я пофарбую стіни в якісь гарні кольори й…
Рослини повмирали, доведеться купити нові.
Може, пальми чи щось цікаве.
Як твої справи?
Нормально.
Нам потрібні чіпси.
Вони сумують за тобою. Еміль і діти.
Він спустошений. Ти просто пішла.
Це він пішов.
А ти з'їхала.
Я його просто випередила.
Звідки ти знала, що він піде?
Повір, це було очевидно.
Він не витримував.
У нас із Саймоном склалося геть інше враження.
Фелікс і Сельма не розуміють, чому ти з ними не спілкуєшся.
Не розуміють, Міє.
Але…
У них хороша мама.
Слухай.
Допоможеш відновити мою обліковку в тіндері?
-Серйозно? -Так!
НА РЕБЕЦЦІ ДИВОВИЖНА…
На Ребецці дивовижна сукня з квітами і золотою ниткою.
Усі роблять компліменти.
Вона п'є багато і швидко.
ВХІДНИЙ ДЗВІНОК: ЕМІЛЬ
Їй хочеться танцювати, трощити, слухати музику і голосно співати.
Курва!
Чого ти хочеш?
Чого я хочу?
-Можна піднятися? -Це погана ідея.
Наша нездатність говорити дика.
Я не розумію, що відбувається! Я…
Я знаю, було важко. Я це розумію.
Але не можна йти! Треба залишитися і боротися.
Ти не хотів.
-Що ти говориш? -Я позбавила тебе незручностей.
Про що ти?
-Не треба робити ще гірше. -Може, поговоримо про це?
Скажи, як ти почуваєшся. Я тут!
Більше нема про що говорити.
Я не випадковий чувак, з яким ти зустрічалася.
-Я повертаюся. -Ні, залишся.
-Мені холодно. -Ти залишишся!
Міє, ми кохаємо одне одного.
Ми хотіли дитину.
Що відбувається? Що з тобою?
Це не ти. Де ти? Ти десь там.
Прошу, припини.
Люба, припини. Будь ласка, не роби цього.
«Вона вміла розмістити себе в приміщенні, бути немов на сцені.
Вона знала, як бути мрією, фантазією,
але не знала, як бути чиєюсь дівчиною.
Чому вона завжди вивертала себе навиворіт?
Цього ніхто не витримував.
Вона знову закохалася в незрілого чоловіка з проблемами з вірністю.
Він не мав нічого казати. Вона чула його думки.
"Дозволь мені втекти від цих емоційний відчайдухів".
Тож Ребекка знову в сідлі. Свайп, свайп, свайп».
Вона вивчає соціальні науки в університеті і…
-Вона погодилася. -Як чудово!
-Вітаю! -Дякую.
-Це буде розумна і гарна дитина. -Так. І з залисиною.
-Сподіваюся. -Так.
Ми починаємо все спочатку і…
Молимося, що ця не втече.
Я не впевнений, що Мехмет це переживе.
-Я тримаю все схрещене. -Дякую, люба.
-Дякую. -Дякую, що прийшли.
-Будьмо, любий. -Будьмо.
Як же добре знову пити.
І не почуватися 60-річною розвалиною з менопаузою.
Це було абсурдно.
Як нескінченний кошмар. Я поглинула усі свої думки.
-Була немов залежною. -Ясно.
Довго ви пробували?
Самі ми пробували дев'ять місяців.
Лікування почали в лютому.
Тож десь півтора року.
А ми вже майже п'ять років.
-Чорт, так. -Ага.
Нам довелося подорожувати світом,
і вже витратили майже мільйон крон.
Двом данцям, які кохають один одного і хочуть дитину, не допомагають.
Велика щаслива родина.
Думаєш, я здалася занадто швидко?
Ти так це трактувала?
Було надто важко, Андреасе. Надто.
-Прошу… -Що я тепер зробила?!
Звісно, важко. Ти намагалася народити.
І ніхріна не вийшло.
Не можна тікати, коли стає важко,
і кидати Еміля на самоті. Це повна лажа.
-От і одружуйся з ним. -Не буду!
Я мусила рухатися далі.
-Відчувається добре. -Гаразд.
-Гаразд? -Так.
І завтра я йду на побачення.
-Фігня! Ти не підеш на побачення! -Дивись.
-Чарівний? -Ні, він потворний.
-Придивись уважно. -Я можу сказати, що я думаю?
Мені набридло.
Важко бачити, як ти знаходиш щось хороше і завжди все руйнуєш.
Ти така поглинена огидою до себе,
що думаєш, що тобі не дозволено бути щасливою
і бути з чоловіком, який точно тобі підходить.
Ти… Міє, нам з тобою потрібна допомога.
Допомога від інших.
Я не знаю що б я робив без Мехмета.
Еміль — твій Мехмет.
Ясно.
-Бувай, Мехмете. Дякую, що прийшли. -Аякже.
Бувай. Поговоримо потім.
А ти? Багато було довгих стосунків?
Такі в мене були одні, і закінчилися досить раптово.
Раптово? Ясно. Певно, він той ще засранець.
Так. Ну…
Мабуть, він повний йолоп, якщо пішов.
Може, він — не твоя доля.
Він дурень, що покинув таку прекрасну жінку.
Важливо вміти спілкуватися з повагою.
Ми всі шукаємо партнера,
який дає нам те, чого ми намагаємося уникати.
Це доволі смішно і якийсь парадокс.
Треба розуміти багаж, який кожен з вас приносить у стосунки.
Закохуватися безкоштовно, та рано чи пізно минуле…
Вони точно не думали,
що наші майбутні діти, тобто наші діти…
Діти, які в нас будуть…
-Так… -Вони просто…
Мені треба йти. Мені дуже шкода…
-Що? -Це не через тебе.
-Ти дуже милий, але… -Я міг би…
Міє?
-Привіт. -Привіт.
-Як ти? -Що ти хочеш?
-Еміля немає вдома. -Сьогодні відкривається його виставка.
-Курва, точно! -Ми їдемо туди.
-Хочеш з нами? -Так!
-Ми підвеземо. Я по машину. -Ми на велосипедах.
-Ні, на машині. -На велосипедах. Це за 500 метрів.
-Машина. -Велосипеди.
-Там не 500 метрів. -Я дивилася.
-Я не хочу пітніти. -Але ж ми питимемо.
-Велосипеди. -Карти показують відстань по прямій.
Я не хочу…
-Візьмемо велосипеди. -Ні.
-Будьмо. -Вітаю.
-Вітаю! -Дякую.
Як вам тут? Добре?
Привіт!
Як справи?
Діти, ідіть до мами, а я поговорю з Мією.
Емілю!
-Так? -Вибач, що я без попередження…
-Я маю тобі дещо сказати. -Я маю дбати про себе.
І що важливіше, про дітей.
-Тут за запрошенням. Прошу, йди. -Емілю…
Дай мені дві хвилини.
І я піду.
Ходімо.
Дві хвилини.
Гаразд.
Я хотіла перепросити, що пішла від тебе.
Та ще й не дала жодного шансу.
Я втекла, як завжди.
Мені дуже, дуже шкода.
Так. Гаразд.
Мене накрило старим відчуттям, що мене не люблять.
У кожному серці є місце
Безпечний і міцний притулок
Де гояться рани від колишніх коханців
Поки не з'явиться новий
І щоразу, тримаючи троянду
Я відчуваю лише шипи
І раз за разом так
Мабуть, і в тебе буде так
Це жахливо, що ти почуваєшся так, ніби тебе не люблять.
КОВЗАНКА «БРОЕНС»
Досить, люба. Дай сюди.
Мій маленький цукровий ельф.
Слава богу, Різдво лише раз на рік.
Міє?
Я думав, що ти бридка.
-Он як? -Так, спочатку ти була огидна.
Не знаю чому.
-А зараз зовсім не бридка. -Рада це чути.
-Але спочатку була. -Гаразд.
Ясно.
-Ти теж думав, що я бридка? -Трохи. Крапельку. Спочатку.
Але…
Дивись, люба. Я зліпив тебе з марципану.
Ні!
-Це занадто? -Трошки.
Добре.
Привіт, Рікке!
Привіт, люба. З Новим роком.
Привіт. З Новим роком.
Серйозно?
Вітаю!
Який термін?
Чудово! Я за тебе дуже рада.
Здуріти. Як тобі класно!
Авжеж.
Гаразд. Бувай, люба.
Що там?
Рікке вагітна.
Гаразд.
Це…
Це дивовижно.
Ти в порядку?
Так.
Думаю…
Я хочу хвилинку посумувати через те, що сама я не вагітна…
Що не маю дитини. Своєї.
Але це нічого.
Справді.
Люба, чом би нам…
не спробувати ще?
Ні.
Це нас мало не знищило.
-Я не хочу втратити тебе знову. -Не втратиш.
Ми це зробимо разом.
Буде гівняно.
Я буду нестерпною.
Я тебе і нестерпну кохаю.
Коли буде зовсім срака…
кричатимемо.
Разом.
ГОЛОД
Я вирішила випустити книгу у світ
посеред цього всього.
Серед метушні.
І голоду.
Можна торкнутися твого живота?
Я не хочу це описувати, коли буду вагітна.
Коли щасливо колисатиму дитину.
Я хочу описати це зсередини.
Зараз.
Коли я це проходжу.
Усе пройшло дуже добре. Ми зібрали десять яйцеклітин.
Ви знаєте протокол.
Якщо жодна яйцеклітина не заплідниться, ми зателефонуємо з 8:30 до 9:30.
-Так. -Чудово.
З Трійцею.
-Дякую. -Дякую.
Привіт, люба.
Дзвонили?
АНДРЕАС
Це Андреас. Питатиме, чи ми поїдемо на Вен на Трійцю.
Точно.
Я не можу…
Я не можу сидіти там і вдавати, що все добре.
Бляха!
Люба.
Вже 9:31.
-Що? -Зараз 9:31.
Час сплив. Не подзвонили.
А раптом вони дзвонили тоді, коли й Андреас?
Добридень. У моєї дівчини, Мії Берґ, два дні тому взяли яйцеклітини.
Мія Берґ.
Ми хотіли спитати, чи ви нам не дзвонили.
Я почекаю. Добре.
Так! Я тут.
Ми раді це чути. Дякую.
Так. Гарного дня.
ГОЛОД
Я такого не казав.
-Що? -Я цього не казав.
Але це смішно.
КОПЕНГАГЕН — ВЕН
Емілю?
Так?
Ти мене кохаєш навіть коли важко?
Так. Кохаю.
Ніколи не сумніваєшся?
Ніколи.
Дай мені руку
Дай своє серце І я його всюди носитиму
Вір, що кохання існує
Я знаю, що стараюся Не потонути у власному відчаї
Як дізнатися
Чи всі ці сльози, що я виплакала
Не стануть річкою, по якій можна плисти?
Як знайти
Ті теплі груди
Які хочуть, щоб я їх розірвала?
Ні, з мене кохана не дуже
Мені важко Так комусь довіряти
Але якщо я не віддам себе
Як чекати цього від тебе? А мені це потрібно!
Як мені почути це биття
Без упину
Якого я не дочекаюся?
Як побачити цей горизонт
І постійне сяйво?
Це твій хребет…
Переклад субтитрів: Ольга Галайда