Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Raz, dva, tři.
Ze všech jistot v životě
pochybnost je nejblíž jistotě.
Ze všech jistot v životě
pochybnost je nejblíž jistotě.
A mockrát říkal jsi jistě,
že je něco jistojisté.
A mockrát říkal jsi jistě,
že je něco jistojisté.
Na koncert k vydání desky pozveme celej sbor.
Ať je to pořádná show.
Tak jo.
Jak se ti to líbilo?
Bylo to fajn.
-Probralo by to i mrtvýho. -Možná bys měl začít chodit.
Jo. Možná.
-Tak pojď, půjdem na pivo. -Já už bych měl jít.
No tak, Nicolau.
Nemám náladu. A navíc jsem tu na kole.
Čau.
Kluci, nemáte papírky na cíga?
-Vem si, kolik potřebuješ. -Dík.
Ubalím si džointa, chcete si dát práska?
-Jasně. -Ne, díky.
Nevšímej si ho, má depku.
Depka nedepka, vždycky jsem rád zhulenej.
Tiago?
-Pardon, já jsem Tiago. -Miguel.
-Nicolau. -Tohle je Chloé.
-Půjdeme do Cosmosu? -Jo.
-Jdeš? -Kde to je?
V kosmu.
To je bar v Campolide.
Jo, to zní dobře.
Nevím, na kole je to do kopce.
No tak. Narozky máš jednou za rok.
Navíc máš narozky? Tak to musíš jít.
Jdeme?
-Jsi Francouzka? -Jo.
A tví kamarádi taky?
Tohle jsem se naučil, když jsem žil venku.
Co?
Platit rundy. U nás nikdo nikomu nic neplatí.
Nemáme prachy.
Spíš jsme pěkný držgrešle.
Kolik ti to vlastně je?
-Dvacet čtyři. -Aha.
Tak to jsme stejně starý. Myslel jsem, že jsi mladší.
Já si zas myslel, že jsi starší.
Co tím chceš říct? Mám špatnou pleť?
Ne, to ne. Ale ona je starší, ne?
-Promiň, zapomněl jsem jméno. -Chloé.
Jo, 29.
Ty jo.
Skoro 30, chlape.
-Není to divný? -Že je starší? Vůbec ne.
Chloé je 29, ale chová se na 19.
Je s ní sranda, ale když jde o plánování,
tak na to zapomeň.
Teď jsme spolu, na ničem jiným nezáleží.
Kdyby tenkrát nepřijela do Lisabonu, byl bych v háji.
O tom vím svý.
Hraješ?
Ahoj.
Máš oheň?
Ne, promiň, nekouřím.
Nebaví tě hrát?
Moc mi to nejde. A co ty?
Už jsem trochu hrála.
Teď bych radši zůstala tady.
Nevím.
Popravdě můj život není takovej, jak jsem si ho představovala.
A přijde mi, že čím dýl jsem v Lisabonu,
tím dál jsem od důvodů, proč jsem přijela.
-Proč jsi přijela? -Studovat herectví.
Ale nedostudovala jsem.
-Nebavilo tě to? -Bavilo, jasně že jo.
Neutáhla jsem to.
Bydlení a školný, jen s brigádou to nešlo.
Rodiče ti nepomáhali?
Ze začátku jo, ale pak to bylo těžší.
Druhej ročník už jsem nedodělala.
A co děláš teď?
Schvaluju lidem úvěry.
Síla, co?
Jo.
Hodně smutný.
Hele, netvař se tak.
Na smutek se dá zvyknout. Občas je fajn v malých dávkách.
Jako lidi, co mají rádi déšť?
Už jsem kolikrát pěkně zmokla.
Nechceš to kolo uvázat?
-Bydlíš tady? -Ne.
Ale vždycky se najdou otevřený dveře.
Já radši půjdu.
Vážně?
No tak.
To ty schody?
-Mně to přijde vtipný. -O to nejde.
Zítra brzy vstávám.
Děláš si srandu?
Promiň.
-Kam vlastně jdeš? -Do Sete Rios.
Svezu tě tam, jestli chceš.
A zvládneš to?
Jasně, v pohodě.
Nasedni z boku.
-Dobrý? -Jo.
Co tě to napadá?
Na válení v posteli není čas.
No jo, no jo, ne tak nahlas.
Příště zaklepej.
Ahoj, Nicolau. Všechno nejlepší.
Promiň za zpozdění, měli jsme pobyt v tichu.
Skončil teď při východu slunce. Nádhera.
Doufám...
A koukej si tady vyvětrat.
Ahoj, Nicolau. Všechno nejlepší.
Promiň za zpozdění, měli jsme pobyt v tichu.
Skončil teď při východu slunce.
Nádhera.
Doufám, že sis to včera užil.
Vždycky jsem ti záviděla, že máš narozeniny na jaře.
Je tu nádherná příroda, plno barev.
Posílám pusu z rozkvetlého Alenteja.
PRŮZRAČNÝ ŽIVOT
Jezdíš na tom kole často?
Jo. Každej den. Proč?
-Je na tebe trochu malý. -Já vím.
Mám ho od 14.
Možná přišel čas ho vyměnit.
Ať nejezdíš na dětským kole.
Nemůžu. Má citovou hodnotu.
-Chápu. -Kolik stojí výměna předního kola?
Tak 40, 50 eur.
Tak na to kašlu.
Uděláme to v komunitní cyklodílně, tam to bude zadarmo.
Ale počkáš si, mám jiný opravy před tebou.
-Klidně počkám. -Tak platí.
-Pedro? -Jo?
-Platí to sčítání příští tejden? -Jo, jasně.
Clara nakonec nemůže. Nevíš o někom?
Můžu se poptat. Někdo se vždycky najde.
Super. Dej vědět.
Jasně. V pohodě.
Vyměním ho tady.
-Bavili jste se o práci? -O nejlepší práci na světě.
O co jde?
Sara dělá na dopravním projektu pro radnici.
Potřebujou lidi, aby na ulici počítali kola.
To má být práce?
A je dobře placená. Bohužel trvá jen dva tejdny.
Já bych to bral. Dost by se mi to hodilo.
Fakt? Super, tak já jí řeknu.
Ahoj, lásko.
Včera jsem na tebe celej den myslel.
Vlastně jako každej den.
Ale včera to bylo jiný.
Moc ti děkuju za zprávu.
Rád poslouchám tvůj hlas.
Bylo by lepší, kdybys tu byla.
-Baf! -Vítej zpátky!
Moc jsi mi chyběla.
-Dodatečně všechno nejlepší. -Díky.
Jak jsi to včera oslavil?
Nic extra. Šel jsem na pivo s Migelem a s partou.
Na západní frontě klid.
Co na to mám říct?
Chybělas mi.
Já vím.
V Římě byla stávka.
Vyrazila jsem o pět hodin dřív a stejně mi to uletělo.
Ty bláho!
Hlavní je, že jsi zpátky.
Co tvý kolo?
Vezl jsem v noci jednu holku a spadli jsme.
-Jo? -No fakt.
Co to bylo za holku?
Jedna holka z baru, zakecali jsme se.
-Žádná pusa, nic? -Pár pus tam proběhlo.
Vážně? To je bezva.
-Proč? -No, jak dlouho už jsi...
A kdo to měří? Tyhle vaše řeči mě vždycky uzemní.
Uklidni se. Neviděli jsme se měsíce.
Jaký řeči?
"Koukej na tuhle. Sbal tamtu. Bude lepší, když se posuneš dál..."
Co když se nikam posouvat nechci?
Nemusíš. Tvůj problém.
Bylo to mimo.
Nechtěl jsem s ní bejt, nechal jsem se unést.
Celej den jsem si představoval, že se tu Inês objeví.
A proč by to dělala?
Protože jsem měl narozky.
Vyskočila by z dortu jako Marilyn Monroe?
Třeba jo.
-Už je to rok, co se s tebou rozešla. -Tehdy odjela.
Rozešli jsme se až pak.
Byli jsme s Inês dva roky a deset měsíců.
To nejde jen tak zapomenout.
Ty jsi samý drama, Nicolau.
Tahle písnička už je trochu ohraná, nemám na to nervy.
Běž si vrznout.
Nemusí to bejt láska tvýho života.
To ani nebude. Tu už jsem potkal.
Ne, ne, ne. Takhle ne.
Klid, klid. Jen jsem zkoušel novou linku.
Nezkoušíš, hraješ špatně.
Ty, Nicolau.
Plnější ten zvuk, neboj se toho.
-Hraj to tak, jak jsem ti ukazoval minule. -Jasně, zkusím to.
No tak, lidi. Proboha.
Od začátku.
Tak jo, můžeme?
Děláš v tý opravně kol už dlouho?
Ne.
Já tam vůbec nedělám.
Jenom tenhle měsíc pomáhám Saře, protože má víc práce.
A co teda děláš?
Spoustu věcí.
Dělám ankety, občas nějakou grafiku.
Prodávám ovoce.
Dělal jsem v kuchyni, ve skateovým shopu.
Spravoval jsem koloběžky.
Páni! Takovej kluk pro všechno!
Když jsme u toho, taky jsem hrál na ulici.
Ale není to žádnej luxus, ne?
Ale jak říkal Tom Zé...
"Ty si vymejšlíš luxus, já vymejšlím odpad."
Ty vymejšlíš lásku, já vymejšlím samotu.
Hned jsem zpátky.
-Tak zatím. Rozluč se, Roso. -Zase zítra, Roso.
Zase zítra.
-Jaký to bylo? -Dobrý.
-Co jste dělali? -Lepili jsme kytičky.
Dobrý den.
Promiňte.
Koukej, já sahám na nebe.
A já sahám na mraky.
Kinotéka KVĚTEN 2023
Roso, půjdeme?
A támhle máme bránu.
A hraješ dobře?
Moc dobře ne.
Ještě jsi nedala žádnej gól?
Ne.
-Tak to musíš víc trénovat. -Já vím.
Ahoj.
-Jak to šlo? -Dobře.
-Byli jsme na zmrzlině. -Vážně?
Měla hroznej hlad.
-Zůstaneš na večeři? -Ne, už půjdu.
-Obejmi strejdu. -Strejdo, zůstaň, prosím.
-Zůstanu příště. Slibuju. -Tak jo.
Dej mi pusu.
Pojď, Roso.
Ahoj.
Zase za tejden. Díky moc.
Ahoj.
Pondělí 19:30 ČTYŘI NOCI SNÍLKA
Koukni na poslední stranu.
Mapa k pokladu.
Všechno máš naservírovaný.
Podívej.
To je síla.
Je úplně stejná.
Říkal jsem to.
A nepůjdeš za ní?
S duchy se nebavím.
Le Cinématographe.
No co?
Má úroveň.
Řekni něco francouzsky.
Dobrý den.
Užijte si film.
Dobrý den.
Děkuji Augustu Diasovi, že je dnes s námi.
Přednese krátký úvod k filmu, který uvidíte.
Pro ty z vás, kdo ještě neznáte
estetický a kritický postoj našeho hosta,
Augusto Dias se již několik let vyjadřuje
pouze ve francouzských citátech Roberta Bressona
nebo z jeho filmů.
Nechci nijak ochuzovat jeho dnešní slova
překladem pro ty, kdo nerozumí francouzsky.
Věřím, že pochopíme jejich původní význam
díky proslulé expresivitě našeho hosta.
Poslechněme si Augusta.
"Ve filmu není nic falešnějšího,
než přirozený divadelní tón,
který imituje život a je založen na naučených citech.
Snímky filmařů,
kde je výrazu dosaženo pomocí vztahů obrazů a zvuků,
a ne mimikou, gesty a hlasovou intonací,
neanalyzují ani nevysvětlují. Znovu skládají.
Žádní herci.
Žádné role.
Žádná režie.
Ale využití modelů, vzatých ze života.
Důležité není to, co mi ukazují,
ale co přede mnou tají.
A především,
co sami netuší, že v nich je.
Mezi nimi a mnou: telepatická výměna,
jasnozřivost."
Budeš mít teď hodně práce?
Tenhle týden pracuju.
Co je to tentokrát? Ankety?
Lepíš plakáty?
Počítám kola.
-Kláro, slyšíš to taky? -Ne.
Tak pojď sem, protože to stojí za to.
Už jdu.
Odkdy je počítání kol práce?
Od chvíle, co za to platí.
Tak co?
Chtěl sis ze mě utahovat, nebo jsi chtěl něco domluvit?
Nemůžu, zítra zas letím.
Chtěl bych, abys viděl známýho, kterej má svou reklamku.
Možná by ti něco dohodil.
Bezva, díky.
A co bych tam dělal?
To nevím, to ti řekne on.
Na plnej úvazek?
Myslím, že jo. Proč?
Nezbyde čas na kapelu.
Nemá náhodou profesionální muzikant cvičit každej den?
Už je to přes rok, a nikdy jsem tě neslyšel hrát.
Nikdy tu nejsi.
Co víš o mým životě? Vůbec se neptáš.
Jednou za čas se objevíš a jenom máš řeči.
Tomu se říká mít práci, chlapče.
Díky tomu můžeš dál dělat ty svý mizerný brigády.
Protože nic jinýho to není.
Přál bych si tu s vámi trávit víc času.
A k čemu to je, když si pořád stěžuješ?
Táta má pravdu, Nicolau.
Potřebuješ využít čas a zaměstnat hlavu.
Ploužíš se tu jako duch, je to až děsivý.
Jsou to nejlepší léta tvýho života. Měl by sis je užívat.
Nějak jsem si nevšiml.
Právě o to jde. Necháváš život plynout kolem sebe.
Někdy mám chuť s tebou zatřást.
Zamiluj se do něčeho nebo do někoho.
To se snadno řekne.
Práce ti dá v životě smysl.
Není to jen o penězích.
Tohle plácání se ti nedělá dobře.
Mí kámoši to mají stejně.
Nikdo nemá práci.
Ale mají sny, ne?
Nebo plány, cíle?
Něco, co je nutí vstát z postele před polednem.
A myslíš, že bych to taky tak nechtěl?
Jen si neumím představit, že něco dělám.
Aspoň ne na plnej úvazek.
A co ten nápad, že bys hrál jako studiový muzikant?
Jo, to je dobře placený.
Tak na co čekáš?
Taková práce se nesežene ze dne na den.
Musím sehnat kontakty a najít, s kým nahrávat.
No tak, na co čekáš?
Nevidíš, že si nevěří?
Claro, vždyť je mu 24. Nedělej z něj dítě.
Nech ho mluvit.
Myslím, že to je ten problém. Už si moc nevěřím.
S kapelou to nikam nevede.
Nejel jsem s Inês, abych nahrál desku.
A nakonec...
Možná je čas si přiznat, že hudba není to tvoje.
A jednou provždy uzavřít kapitolu Inês.
Zní to jako výmluva, abys nemusel nic dělat.
Hledáme někoho...
Jak bych to jen řekl?
Chceme někoho dynamického.
Víš, jak to myslím?
Motivovaný, flexibilní, dynamický.
O tenhle přístup stojíme.
Má firma je i tvoje firma.
Pocit sdílení dělá z naší firmy
takovou velkou věc.
Co říkáš na to, co jsem ti teď řekl?
No, jsem dynamickej.
To je správný přístup.
Motivace, flexibilita, dynamika.
Spolupracovník je i kamarád.
A proto jsem víc než kamarád tvýho táty,
jsem i tvůj kamarád, chápeš to?
Jo.
Řeknu ti tajemství.
Víš, proč jsem si vybral tuhle kancelář?
Ne.
Kvůli tomu výhledu.
Pohled na sochu velkého muže je inspirující.
Je pro mě vzorem toho, co vyžaduju od ostatních, i sám od sebe.
I když to byl markýz, byl to neúnavný dříč.
A já začínal stejně, zezdola.
Jak navrhuju, abys začal ty.
Dej kus života do každýho rozdanýho letáku.
Podívej se, provoz v ulicích města
je jak montážní linka, co jede bez přestání.
A semafory celýmu řetězci udávají rytmus.
A v takovou chvíli musí být náš kolega pozornější, ochotnější.
Usměvavější.
Moc se omlouvám, ale musím dolů.
Co je, Nicolau?
Co se děje?
Musím vypadnout. Promiňte.
Cože? Myslíš, že skládám pro nic za nic?
Dnes na to nemám hlavu.
Nemůžu.
Nevíte někdo o pokoji k pronájmu?
Jedna kamarádka něco pronajímala, ale už je nějaká doba.
-Napsal bys jí, prosím tě? -Jo, jasně.
Myslel jsem, že domluva zní: žádný mobily na zkoušce.
A já si zas myslel, že bude koncert.
Jsme snad připravený na koncert?
Nejdřív nahrajeme desku. Pak můžeme řešit nějaký koncerty.
-Mariana? -Pedro?
-Ahoj. -Ahoj.
-Nicolau má trochu zpoždění. -Jo, taky mi psal.
A co vy dva? Znáte se dlouho?
Celou věčnost. Od dětství.
Proč se ptáš?
Pořád o tobě mluví, tak mám pocit, jako bych tě znal.
Vážně?
Viděl jsem tě venku a řekl si: "To je určitě Mariana."
A jak mě popsal?
-Vážně to chceš vědět? -Jsem zvědavá.
-Nebudeš se červenat? -Nebudu.
Už se červenáš.
Ty lichotníku.
Říkal, že jsi bydlela v Římě. Jaký to tam bylo?
Úžasný. Vážně.
Jak dlouho jsi tam byla?
Jen rok, ale připadá mi to jako dvacet.
Jako od narození, co?
Přesně. Přijde mi, že můj život začal až tam.
Možná na tom něco bude, ne?
Odjet pryč je první krok k vybudování něčeho svýho.
Jo.
Ty jsi to tak měl, když jsi přijel z Ria?
-Jak víš, že jsem přijel z Ria? -Taky něco málo vím.
A co to Nicolauovo kolo?
Měl by ho vyměnit.
To mi povídej, toho nepřesvědčíš.
Kolo mu stálo doma a jeho holka ho dala do kupy.
Od tý doby ho nedal z ruky. Zato přítelkyně dala z ruky jeho.
Pardon, že jdu pozdě. Musel jsem uspat Rosu.
V pohodě.
-Čemu jste se smáli? -Přece tobě.
Je tu někde?
Klid. Je na baru.
Přece by nevynechala poslední promítání.
Změníš-li polohu,
nepovedená věc se může proměnit v úspěch.
Půjdeme na drink?
Jo.
Já jdu domů. Běžte beze mě.
Určitě nechceš jít?
-Tak jo. -Díky, že jste šli.
-Opatruj se. -Uvidíme se brzy.
Ty taky, užijte si to.
Možná se ti hodí tahle slova Jean-Paula Sartra,
která cituje Erving Goffman ve stěžejním díle,
Prezentace vlastního já v každodenním životě.
Poslyš.
"Malé dítě si hraje s vlastním tělem, aby ho prozkoumalo a zmapovalo.
Číšník v kavárně si hraje se svou rolí, aby jí porozuměl.
To jest povinnost,
která se neliší od té, ke které jsou vázáni všichni obchodníci.
Jejich postavení je jeden velký obřad.
Veřejnost od nich vyžaduje, aby to chápali jako obřad.
Tanec hokynáře, krejčího, licitátora,
kterým se snaží přesvědčit své zákazníky,
že jsou jen hokynáři, licitátory, krejčími.
Hokynář, který sní, je pro zákazníka urážkou,
protože takový hokynář není zcela hokynářem.
Společnost žádá, aby se omezil na funkci hokynáře,
stejně jako se voják v pozoru proměňuje ve vojáka-věc,
s pohledem vpřed, který nic nevidí,
a ani se vidět nesnaží."
-Zajímavý. -Zásadní.
Na práci v papírnictví není nic složitého.
Musíš bejt organizovanej,
poctivej
a umět dobře počítat.
-Chvíli jsem studoval management. -Tvůj bratr mi říkal.
-Už jsi pracoval, ne? -Jasně.
Ale nikdy jsem nestál za pultem.
No, kontakt se zákazníky má svá úskalí.
Pustíme se do toho.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Když nechce účtenku, tak to nemarkuj.
Jak se to otevírá?
Takhle.
Vracej rychleji.
Nejdřív vracej menší mince. Tak.
Zeptej se, jestli to chce zabalit.
Ne, to je dobrý.
To není třeba.
Tady máte.
Rád bych vám položil otázku pro účely kontroly kvality.
Jak hodnotíte poskytnuté služby na stupnici od 0 do 5?
Pět.
Pět? Tolik? Ještě by mu narostl hřebínek.
Tak nula.
Nula.
Musíš na sobě pracovat, Nicolau.
Pojď, ukážu ti zbytek prodejny.
Záchod je támhle, používat v rozumné míře.
Pozor, občas kape kohoutek. Ať se doplatím za vodu.
Představím ti naše nejlepší zákazníky. Patří k inventáři.
Tohle je Manuel.
-Ahoj, jak je? -Dobrý den.
Tohle je Valério.
-Těší mě. -Dobrý den.
A Joana.
Paní učitelko!
-Pojď sem, ty chlapáku! -Vy se znáte?
No jasně. Učila jsem tohohle mládence, už nevím, ve který třídě.
V pátý a šestý. A pak taky v osmý.
Můžu ho tedy zaměstnat s čistým svědomím?
Naprosto čistým. Je to zlatej kluk.
Měl jsem dobré učitelky.
A upřímný. Moc děkuju.
Ještě tam učíte?
Kdepak, to už je dávno. Tahle země není pro učitele.
Šla jsem na neschopenku a už se nevrátila.
Valério, jak je to v tom filmu, co ho máme oba tak rádi?
"Když jsem vstoupil na nebesa, řekl jsem všem smrtelníkům...
...teď mi vlezte na záda, protože na mě už si nepřijdete."
Tak co?
Moc hezký.
Ráno je tu hodně světla.
Tohle je můj pokoj.
Normálně tu nemám takovej bordel.
Na chvíli tu u mě bydlí jedna kámoška.
A tohle je pokoj Anny.
-Ano? -Anno, to je Nicolau.
-Ahoj, vítej. -Ahoj.
Promiň, teď něco dělám, přijdu za chvilku, jo?
Jo, jasně.
-Zatím. -Zatím.
Bejvá hovornější, ale když se učí, zapomeň.
-Co studuje? -Srovnávací literaturu. Dělá doktorát.
Má záhul.
-Ten plakát je super. -Líbí?
Ten jsem dělala já.
-Ke koncertu, cos dělala? -Jo.
Jsem v jedný asociaci, v takovým kolektivu.
Kdysi jsem lepil plakáty. Snad jsem nepřelepoval ty vaše.
Tak příště půjdeš lepit s námi.
Platí.
Měli byste u nás hrát.
Pořád to říkám Arturovi. Stačí si vybrat datum.
Dřív jsem tomu věřil, ale...
teď to nějak stojí.
Ty kytky jsou krásný.
Ty jsou Emy.
Tý, co je u tebe v pokoji?
Jo. Poznaly jsme se, když jsem bydlela v Barceloně.
Přijela do Lisabonu za svým přítelem.
Ale úplně to nedopadlo.
Tak je teď tady u nás, dokud nevymyslí, co dál.
To znám.
A tady je kuchyň.
Každý má v ledničce svou polici.
Ale je to jedno, vem si, na co máš chuť.
Když to pak doplníš.
Co dál? Nájem se platí do osmýho v měsíci.
A tady máme balkon, mý nejoblíbenější místo.
A to je vše.
-To zní dobře. -Tak vítej.
Mi casa es tu casa.
Ahoj, lásko.
Jak je v Montemoru?
Tohle je můj novej byt.
Až příště přijedeš do Lisabonu, můžeš spát u mě.
Je plnej kytek, jak to máš ráda.
Posílám pusu.
-Vidělas naši novou kytku? -Je hezká.
Jo.
Moje oblíbená.
Přivezla jsem ji z domova. Můžu ji tu nechat?
Jasně.
João tam byl?
Ne, díkybohu.
Stačí ty zprávy a že si pořád voláme.
Pokaždý, když mi zvoní telefon, tak...
Ani nevím, jestli chci, aby to byl on, chápeš?
Já vím.
Já se z nervů jednou pozvracel.
Vážně? To se stává?
-Vidíš? Může být hůř. -To jo.
-Chcete si zakouřit? -Ne, teď ne, díky.
A ty?
Taky ne. Jdu vyzvednout neteř do školy.
Ty bys taky měla trochu zvolnit, ne?
Máš pak větší depku.
-Nechceš se jít projít? -Nemám kam jít.
Venga, guapa. Ánimo!
-Zatím. -Ahoj.
Zatím.
Můžeš jít se mnou. Ke škole je to hezká procházka.
Po cestě se můžeme stavit v parku.
Už víš, jestli tady zůstaneš?
Otázka za milion.
Byla bych ráda, kdyby mi dal João dobrej důvod zůstat, ale...
Je to těžký.
Neumí dát jasnou odpověď.
Samý nevím, nevím, já nevím...
Ta jeho věčná nerozhodnost mě ničí.
Je zvláštní to slyšet.
Jako by moje bejvalá mluvila o mně.
Tak mi vysvětli, co se mu honí hlavou?
Nevím.
Jo, jste si podobní.
My se rozešli i kvůli vzdálenosti.
Vážně?
Ale vy jste pořád v jednom městě.
Tak to nevzdávej.
Nevím, jestli má cenu kvůli němu zůstávat.
Jasně, že má.
Lisabon a on je teď pro mě to samý.
Něco hrozně smutnýho a složitýho.
Všechno, co dělám, tu vede do slepý uličky.
Jen debilní práce, žádnej projekt nevychází.
Počínaje vztahem, kterej mě sem přivedl.
Můžete to zkusit v Barceloně.
To jsme zkusili, ale nesnášel to tam.
João není stavěnej na život v cizině.
Takže buď jsem jela s ním, nebo byl konec.
Bylo by moc smutný se tehdy rozejít. Byli jsme tak zamilovaní.
Na začátku.
Nemohla jsem.
A proč jsi to udělala teď?
Teď jsem tady a vysává mě to.
Hrozně jsem se izolovala, když jsem s ním byla.
Jsem tu dva roky a mám jen pár kamarádek.
Když nepočítám kytky, samozřejmě.
Hele.
No?
Co bys říkal na takový nápad?
Mám kostým Santa Clause a zaměstnance jménem Nicolau.
To je až příliš velká náhoda, abychom toho nevyužili, ne?
Co kdybys ho oblékl a šel ke dveřím lákat zákazníky?
Constantino, je červen. Je hrozný vedro.
Bude to sranda.
A buduje to charakter.
Je něco vznešenějšího, než dělat dětem radost?
Tati, nebuď trapnej.
Spíš pyšnej, ne?
Není nic vznešenějšího, než dělat dětem radost?
Já vím, buduje to charakter.
Přinesl jsem ho z domova.
-Bude se ti hodit do novýho pokoje. -Bowie.
Super, díky.
Kam se dá zajít na oběd?
Já si nosím jídlo z domova.
Ale šéf chodí sem vedle.
-Půjdeme tam? -Jenom se převlíknu.
Tak jo.
Páni, tobě to sekne.
Promiňte.
Tak co?
Jak se máš?
To se ptám já. Co nový bydlení?
Skvělej úlovek. Měl jsem štěstí s tím, co se teď dá sehnat.
Spolubydlící jsou fajn?
Myslím, že jo.
Jsou to starší holky.
Ještě je moc neznám.
Cítím se trochu sám.
To je otázka času.
-S dovolením. -Děkuju.
Dáte si něco k pití?
-Dvě piva. -Jistě.
A co ty? Jak je doma?
To nech být. Spíš mi řekni, co ty.
Není moc co říct. Nedávno jsem se stěhoval.
Za mejch časů se z domova odcházelo, když se lidi brali.
Nebo žili na hromádce, jak se říkalo.
Opustili jsme rodinu, abychom založili novou.
Mně přijde skvělý sdílet byt s kamarády.
Přiznám se, že ti dost závidím.
Jo, je to fajn.
Ale je to taky trochu divný.
Nemusíš se nikomu zpovídat, všechno děláš sám.
A taky... Když nevařím, není večeře.
Ale když nevečeřím, nikomu to nevadí. Moje věc.
To se mi líbí. Prospěje ti to.
Řekni něco. Přijde mi, že se vyhýbáš otázkám.
Nevyhýbám. Co čekáš, že ti řeknu?
Vztahy časem vadnou.
To jo, ale jak se cítíš ty?
-S dovolením. -Děkuju.
Prosím.
Není lehký ukončit vztah, co trval tolik let.
Zjistil jsem, že jsem byl na tvý mámě víc závislej, než jsem si myslel.
A po závislosti je kocovina.
O tom mi povídej.
Přesně tak.
Jsem na tom trochu jako ty před časem.
Pojď dělat do toho papírnictví, ať zaměstnáš hlavu.
Ten kostým ti sluší víc.
Dobrý den.
Tady Tigre de Papel?
Tady to máte.
To je všechno?
"Prekarita.
Tohle slovo vládne
všem aspektům současného života v pozdním kapitalismu.
Prekarita
ve vztahu k práci,
životnímu prostředí a sexualitě.
Všechno je prekérní.
A proč?
Protože právě to živí kapitalismus.
Nejde jen o levnou pracovní sílu.
Ta existovala vždycky.
Kapitalismus si uvědomil,
že čím nejistější je situace
každého jednotlivce,
tím víc je kapitalismus nezbytný
aby utišil úzkost
způsobenou právě tou prekaritou."
Co si o tom myslíte?
Je to dobrý.
Prekarita je nejlepší pojem, jak popsat dnešní mládež.
Jako v mým filmu. Ale porota mě nepochopila.
Je to o mládeži? Myslel jsem, že je to o městě.
Správně, o mladejch lidech ve městě.
Nebo o městě mladejch, jestli chceš.
Každopádně, Manueli, tvůj talent je psaní.
Myslíš?
S filmama jenom mrháš talentem.
Víš, v čem je tvůj problém? Bojíš se svýho talentu.
Dej mi pokoj. Ani nevím, co to znamená.
Utíkáš před svým osudem, příteli.
Chodí za mnou pacienti s daleko menšíma věcma.
Měl bys za někým zajít.
Jako bych na psychoanalýzu měl...
Kolik si bereš za sezení?
To je profesní tajemství.
To je fakt.
Kdybych se tak před dvaceti lety správně rozhodl...
Vlastně, když mi bylo jako tobě.
Zapletl jsem se se špatnejma ženskejma a tu pravou nechal jít.
Ty jsi ženu svýho života potkal až moc brzy.
Nasadil sis laťku moc vysoko a pak ses na tom spálil.
Žádná se pak nemohla vyrovnat tý ideální ženě.
Tvoje potřeba srovnávat se stala nesplnitelnou.
Nedává to smysl?
Dává.
Před rokem mě opustila přítelkyně a pořád mě to bolí.
Vy beznadějní blázni.
Vy fňukny!
Tenhle diskurz posloucháme celý staletí.
Už nemůžeme vystát ten romantismus,
kterej je lehce sexistickej, zastaralej a špatně maskovanej.
Chudáčci chlapi, co nic špatnýho neudělali.
Ženský jsou potvory.
Ty! Prosím tě, neposlouchej je, nebo dopadneš jako oni.
Ještě máš čas bejt chlap, co za to stojí.
-Promiň, prodáváte cigaretový papírky? -Prodáváme.
Ahoj.
Ty tu pracuješ?
Ne.
Tohle je loupež.
Budeš moje spolupachatelka?
Nevím, jestli můžu věřit Santovi.
-Který chceš? -Ty modrý.
Kolik stojí?
Je to loupež, pamatuješ?
Jde o to, abys neplatila.
Bydlíš tady poblíž? Zdá se mi, že jsem tě tu viděl.
Možná.
Jsem tu u kamarádky.
Mohl jsi přijít pozdravit.
Nebyl jsem si jistej, že jsi to ty.
-Nevěděl jsem, že si mě pamatuješ. -Jasně, že jo.
Byl to fajn večer.
Co jsi dělala?
Spoustu věcí.
Kromě psání diplomky.
Jdeš tímhle směrem?
Jo.
Chtěla jsem se projít a dát si někde pivo.
Miluju páteční odpoledne v Lisabonu.
Slyšíš to?
Co mám slyšet?
Zvuk města.
To je zvuk pátečního odpoledne.
Čau!
Ahoj, Chloé!
-Jak se máš? -Dobře. A ty?
Skvěle.
-Dlouho jsme se neviděli. -Jo, co diplomka?
-O tom bych se radši nebavila. -Tak si dej pizzu.
Díky.
Nicolau.
-Ahoj, musím zpátky do práce. -Tak zatím.
-Dáš si pivo? -Jasně.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Dvě piva, prosím.
-Tohle místo je fakt super. -Jo.
Skrytý místo ve městě, jako nějakej ostrov.
-Díky. -Otvírák.
Vaří si vlastní pivo.
-Je moc dobrý, uvidíš. -Díky.
-Prosím.
O čem je ta tvoje diplomka?
Řeknu ti to, když slíbíš, že se nebudeš bát.
Jsem slabý srdce, ale zkusím to.
Jmenuje se to Architektura smrti.
Tvoje vtipy nejsou vůbec vtipný.
-Sedneme si tamhle? -Jo.
Na sluníčko.
Smrt má architekturu?
Je to o hřbitovech.
Vážně?
Jak přesně?
Je to o různých způsobech, jak navrhovat hřbitovy.
O vytváření vztahu mezi živými a mrtvými.
Srovnávám Francii a Portugalsko.
Super. Kde jsi na to přišla?
Fascinovalo mě, jaký máme vztah ke smrti a smutku,
symboly.
Architektura pracuje s prostorem, smrt pracuje s časem.
Et voilà.
Zní to zajímavě.
Je to hodně nabubřelý.
Ale musela jsem s něčím přijít.
A protože je Tiago Portugalec, byla to dobrá záminka.
Každopádně jsem chtěla do Lisabonu.
A Tiago je v pohodě?
Myslím, že jo. Už spolu nejsme.
Vážně? To je škoda.
Ale jsme kamarádi.
A máme tendenci se k sobě vracet, když přijedu do Lisabonu.
Dobře.
Počkej. Ty už tady nebydlíš?
Přestěhovala jsem se na ostrov Faro.
A proč?
Abych se dívala na moře, když píšu diplomku.
Potkala jsem tam kluky, co studujou v Algarve.
Mořskou biologii, ochranu přírody a takový věci.
Všichni bydlí na tom ostrově.
Jednou jsem u nich byla a zamilovala jsem se.
-Do toho místa, nebo do někoho? -Tak trochu do obojího.
Je to kouzelný místo.
Umíš si představit bydlet přímo na pláži?
Doslova 20 kroků od písku. Počítala jsem to.
To zní skvěle.
Měl jsi někdy sex na pláži?
Ne.
Ten zvuk vln je úžasnej.
To bych nezvládl.
Jsem na to moc starej.
-To neříkej. -Jsem vyčerpanej.
Jsi v nejlepších letech. V rozpuku mládí.
Kdy vlastně končí mládí?
Kdy chceme.
Když umřeme.
-Až na samým konci? -Jo.
Dokud můžeme utíkat,
jsme pořád mladí.
Dobré ráno.
Dobré.
Nad čím přemejšlíš?
O hřbitovech, věřil bys tomu?
Takhle po ránu?
Nebo odpoledne?
Myslím, že jsem nikdy nebyl na hřbitově.
Vážně?
Měl bys.
Pomáhá to získat nadhled.
To věřím.
Nechtěl bys na nějakej jít?
Můžeme jít tenhle víkend.
Myslel jsem, že už máš hřbitovů dost.
Když půjdu s tebou,
třeba mi to vrátí nadšení.
Hřbitovy jsem si vlastně vybrala náhodou.
Nějakou dobu mě zajímal náš vztah k mrtvým.
Hlavně v západním světě.
Jednou jsem narazila na článek jedné belgické asociace,
který navrhoval radikální změnu tohohle vztahu.
Tenhle vztah často způsobuje velký znečištění.
Mrtví se buď pohřbívají hluboko pod zem,
nebo se spalují s vysoce toxickými látkami.
Navrhují super věc, kompostování mrtvých.
V podstatě jde o navrácení těla do přirozeného rozkladu.
Páni! To je fakt super.
A logický. V přírodě to tak chodí.
Třeba když v lese umře divočák.
Zůstane ležet na zemi.
První predátoři sežerou maso.
Pak přijde na řadu hmyz.
A všechny mikroorganismy, jako houby a tak,
pomůžou rozložit kosti, což trvá dýl.
Takže smrt toho divočáka vlastně nakrmí další živý tvory.
Je to cyklus, co se neustále obnovuje.
Je to v naprostým kontrastu s tím, co se děje v lidský společnosti.
To, že potřebujeme naše mrtvé skladovat,
vede k dost absurdním situacím.
V Paříži je tolik místa vyhrazenýho pro mrtvý,
zatímco spousta lidí žije v hrozně malejch bytech.
Můj byt byl mnohem menší než hrobka na hřbitově Montparnasse.
To ne!
Máš rád kočky?
Mám.
Já je jako malá neměla ráda.
Jednou mě poškrábala kočka a začala jsem se bát.
Navíc se říká, že kočky jsou falešný a zrádný.
A že psi jsou opravdu věrní.
Ale koncept věrnosti je tak složitej.
Pak jsem v Rabatu navštívila nekropoli, která byla plná koček.
Bylo to nádherný.
Byly jako božský stvoření mezi mrtvýma.
Jako by věděly víc než já o tom, co se tam děje.
O smrti.
O životě.
O ležení na slunci.
Tehdy jsem si oblíbila kočky.
A hřbitovy.
Ale nikdy jsem nenašla žádnej tak krásnej jako ta nekropole.
Ve Švédsku je hřbitov uprostřed lesa.
Je to asi ten nejhezčí, co jsem kdy viděla.
A víš, jaká byla nejhezčí kočka, co jsem viděla?
Ne.
Nepřijde ti, že je v Lisabonu málo koček?
Nevím, nikdy jsem o tom nepřemýšlel.
To se mi na Lisabonu nelíbí.
Myslím, že je to spíš město psů než koček.
Jaký kočičí města znáš?
Řím, Atény...
-Istanbul. -Ty jsi toho procestovala.
To mám nejradši.
Každý léto někam jezdím.
A z čeho to platíš?
Pracuju, jak jinak asi?
Platy ve Francii jsou jiný než tady.
Ptala jsem se v kavárně, nebudu dělat za 5 eur na hodinu.
Jo, tolik beru.
S tím se moc cestovat nedá, mon petit .
-Odstěhoval jsem se od rodičů. -Bravo.
Krok za krokem.
Ale jestli chceš jet se mnou, budeš si muset víc vydělat.
Myslíš to vážně?
Nechtěl bys jet do Řecka?
To bych chtěl.
Ale nevím, jestli můžu.
Allez! Nebuď labuť.
Takhle s tebou není sranda.
Musel bych na to mít.
Je tam tolik ostrovů.
Některý jsou drahý, jiný ne.
Tam nic nepotřebuješ.
Spíš na pláži.
Jíš rajčata a fetu.
A myješ se v moři.
Dva týdny v ráji.
-Kdy tam jedeš? -Nevím, jestli letos pojedu.
Myslel jsem, že mě zveš.
Musím se domluvit s kamarády, se kterýma tam jezdím.
A teď je tu ta parta z Fara.
Plánujeme jet na ZAD do Francie.
-Na co? -Zone à défendre.
Oblast, kde se okupuje půda, aby se zastavily velký projekty.
-Kdy se vracíš do Francie? -Za dva dny.
-Tak brzy? -Jo.
Přijela jsem do Lisabonu pro zbytek svejch věcí.
Já myslel...
že se vracíš do Fara.
Ne, v pondělí mě tady vyzvednou.
Máme pár aut a pojedeme v koloně až do Francie.
Možná cestou uděláme nějakou akci.
Já snad umřu žalem, Chloé.
Tak to jsi na správným místě.
Jsi narcis, jsi kopretina?
Jsi chlapec, jsi dívčina?
Jsem on i ona
Jsem narcis i kopretina
Jsem květina a jsem krásná
Jsi narcis, jsi kopretina?
Jsi chlapec, jsi dívčina?
Jsem on i ona
Jsem narcis i kopretina
Jsem květina a jsem krásná kámoška
Ahoj, jsem na mostě.
U toho místa, co jsem ti říkala.
Jo.
Tak zatím. Pusu.
Hned tu budou.
Díky za tyhle dny.
Nikdy v životě jsem nebyl šťastnější.
Pro mě to bylo taky moc výjimečný.
Musím jít.
Uvidíme se ještě?
Setkání přinášejí štěstí.
A loučení nový setkání.
Vždycky jsem se těžko rozhodovala, kde se usadit.
Myslím, že je to normální.
Jsem rozpolcená kvůli rodičům.
Táta je Francouz a máma Italka.
No...
Někdy to beru jako tragédii.
Jindy si myslím, že je to krásný.
Moct si vybrat jinej způsob života,
mezi několika místy.
Ale proč říkáš, že je to tragický?
Jasně, že přeháním, ale...
Cítíš se rozpolceně mezi dvěma místy.
Nemůžeš být na jednom místě a nemyslet na druhý.
Hodně to vidím třeba na svý mámě.
Do Francie jsme jeli kvůli tátově práci.
A po všech těch letech
máma pořád říká, že nechtěla z Itálie odjet.
Pořád je nostalgická.
Nechci být někdo,
co si pořád idealizuje místo, kde zrovna není.
Tohle je opravdová restaurace, ne ty pasti na turisty, co jsou všude.
Byl jsem v podniku, kde měli steak ve třech jazycích.
Grilovaný steak à l'ancienne.
Číšník mi říká, že je to steak na pepřové omáčce.
Objednám si, pepřovou omáčku miluju.
Přinesou mi steak bez omáčky.
On na to: "Neobjednal jste si ji."
Já na to: "Říkal jste, že je to steak na pepřové omáčce."
A on na to: "Ta omáčka je volitelná."
No nic.
-Pane Constantino, váš stůl je připraven. -Díky.
Takže ses seznámil s Francouzkou.
Máš větší štěstí než já.
Nedávno jsem se sešel s Marií, že půjdeme někam ven.
Chtěl jsem jí dát pusu na dobrý ráno, ale uhnula.
Řekla: "Jsem citlivá na pachy."
To je jako by řekla: "Smrdíš."
Jak říkám, jsem oběť šikany.
No co. Neštěstí v lásce, štěstí ve hře.
Už jsem ti říkal, že jsem si vyhlídl to nový papírnictví?
Ne.
Dal jsem nabídku a oni ji přijali.
Super. Gratuluju.
Je to dobrá zpráva i pro tebe.
Rád bych ti něco nabídl.
Nechtěl bys vést náš obchod?
Ten krám jede na autopilota.
Mimo školní rok tam chodí jen ti tři štamgasti.
A já bych se soustředil na rozjezd toho novýho.
Na začátku školního roku bychom najali další lidi
a ty bys vedl svůj vlastní tým.
To by samozřejmě znamenalo značný zvýšení platu.
To myslíš vážně?
Děkuju za důvěru.
Promyslím si to.
Děkuju.
Další písnička se jmenuje "Tam venku".
Cítíme to v naší řeči
Že máme stejný slovo pro čas
o je venku a co cítíme uvnitř
Ještě že jsi na tom trval, jinak bychom nikdy nehráli.
Myslím, že kapela si to taky užila.
Miguel byl naštvanej kvůli pár chybám.
To je jedno. Byl to skvělej koncert.
Fakt jste to rozjeli.
-Super. -Je ideální čas na nahrávání.
-Pracujeme na tom. -Musíte do toho jít.
Ty jsi tady?
Byla jsem vzadu, nemohls mě vidět.
Chtěla jsem tě překvapit.
Co se děje? Zapomněls mluvit?
Asi jo.
Pojďme někam stranou.
Hrajete fakt skvěle.
Je to úplně jiný, než když jsem odjela.
Víc zkoušíme.
Budeme nahrávat.
To slavný album. O rok později.
Dobře jsi udělal, že jsi nejel se mnou.
I když, mohl jsi jet a stihl by ses vrátit.
Dělám si srandu.
Co tě přivádí do Lisabonu?
Jsem tu na víkend.
Potřebovala jsem se nadechnout města.
Když jsi na soustředění, potřebuješ si odpočinout i od něj.
A protože jste měli koncert...
Přijela jsi schválně?
Nejen proto, ale zčásti jo.
-Jsi tu s někým? -Ne, přijela jsem sama.
Musím říct, že jsi mě překvapila.
Já vím, je to na tobě vidět.
Inês, ty jsi tady.
Gratuluju ke koncertu, bylo to super.
Jo, taky jsem si to užil.
Promiň, že ruším, ale chtějí, ať vyklidíme pódium.
Jasně, hned jsem tam.
Vůbec ses neozvala.
Měla jsem v tom zmatek, víš.
Byl to náročnej rok, musela jsem si hodně věcí vyřešit.
Náš vztah, tvoje otázky...
Tvoje potřeba znát odpovědi...
Bylo toho moc, potřebovala jsem pryč.
Ale mám pocit, že teď je možná ten správnej čas se vrátit.
Proto jsem tenhle víkend přijela, abych si oťukala terén.
Vrátit se do Lisabonu?
Jasně, kam jinam?
Nejsem si jistá, že je to život pro mě.
Zpočátku je to skvělý, ale život v komunitě není snadnej.
Po nějaký době je to klaustrofobní a toxický.
Všichni vědí všechno o všech.
Nevím. Chyběl mi vlastní prostor, kvůli kterýmu jsem tam vlastně jela.
Jo, to chápu.
A tak mě napadlo...
že by bylo fajn vidět tvůj novej byt.
Říkal jsi, že můžu zůstat.
Jo, říkal.
V neděli se nemusím vracet.
Mohla bych zůstat pár dní. Zavzpomínat.
Co ty na to?
Jasně... Jo... To zní dobře.
Uklidím si věci. Můžeme si promluvit potom?
Jasně, budu na baru.
Nicolau. Moc dobrý.
Líbilo?
Jsem tak pyšná.
-Promluvíme si za chvilku, jo? -Jo.
Migueli, musím s tebou mluvit.
Super koncert, co?
Jo, moc fajn.
Ale nejsem si jistej, že budu moct nahrát desku.
Jak to myslíš?
No...
-Asi odjedu. -Kam?
Do Francie.
Zbláznil ses?
Ne.
-To myslíš vážně? -Jo.
Cože? Kvůli tý holce ze hřbitova?
Vždyť ji skoro neznáš.
Já vím, ale fakt to musím udělat.
A co kapela?
Právě... Nevím.
Jak jako nevíš? Máme jít do studia.
Já vím.
-Po všech těch letech. -Já vím.
A ty teď odjedeš?
Kapela je živej organismus, nemůžeš jen tak odejít.
Říkal jsem, že máš psát rychlejc.
Jsi takovej perfekcionista, že to trvalo věčnost.
Život jde dál.
Prosím tě, řekni, že si děláš srandu.
Myslím to vážně.
Jdi do háje.
Nebude mi vadit, když si najdete jinýho basáka.
Slyšels dobře, jdi do háje.
Dobrý ráno.
Dobrý.
Na co myslíš?
Na hřbitovy. Věřila bys tomu?
České titulky M. Šimonková Filipová S PRO ALFA CZ, a.s. 2026