Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Egy, kettő, három.
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
És mégis hányszor Hangzott már el valamiről
Hogy "ez biztos és köztudott"?
És mégis hányszor Hangzott már el valamiről
Hogy "ez biztos és köztudott"?
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
És mégis hányszor Hangzott már el valamiről
Hogy "ez biztos és köztudott"?
És mégis hányszor Hangzott már el valamiről
Hogy "ez biztos és köztudott"?
És mégis hányszor Hangzott már el valamiről
Hogy "ez biztos és köztudott"?
És mégis hányszor Hangzott már el valamiről
Hogy "ez biztos és köztudott"?
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
Minden biztos dolog közül
A legbiztosabb és legismertebb a kétely
A lemezbemutató koncertre hozhatnánk egy egész kórust.
- Csinálhatnánk egy nagy műsort. - Király.
- Na és hogy tetszett? - Jó volt.
- Egy halottba is életet lehel. - Te is elkezdhetnél járni.
Ja, lehet.
- Menjünk, igyunk egy sört! - Én inkább elindulok.
Ne már, Nicolau!
Nincs hozzá kedvem. Ráadásul biciklivel vagyok.
Bocsi!
- Tudnátok adni cigipapírt? - Persze.
- Vegyél nyugodtan többet! - Köszi!
Tekerek egy spanglit. Ti is kértek belőle?
- Én kérek! - Én nem, kösz!
Ne törődj vele! Depis.
Depisen vagy sem, én mindenhogy szeretek betépni.
- Tiago! - Amúgy Tiago vagyok.
- Miguel. - Nicolau.
- Helló! - Ő Chloé.
- Helló! - Helló!
- Elmegyünk a Cosmosba? - Menjünk! Jöttök?
- Az hol van? - Polinéziában.
- Egy bár Campolidében. - Jól hangzik.
- Nem is tudom. Bringával nagy emelkedő. - Évente egyszer van születésnapod.
Születésnapod van? Akkor muszáj jönnöd. Menjünk!
- On y va? - Igyunk egy sört!
- Francia vagy? - Igen.
És a barátaid is?
- Le kell mennem a biciklimért. - Menj csak!
- Ezt is külföldön tanultam. - Mit?
Köröket fizetni. Itt senki sem fizet a másiknak.
- Mert nincs pénzünk. - Inkább csak fösvények vagyunk.
- Hány éves vagy? - Huszonnégy.
Akkor egyidősek vagyunk. Fiatalabbnak tűnsz.
Én is azt hittem, hogy idősebb vagy.
Tényleg? Ezt hogy érted? Ráncos a bőröm?
Nem, dehogyis.
De ő idősebb, nem? Elfelejtettem a nevét.
- Chloé. Igen, ő 29. - Azta!
Majdnem 30. Nem furcsa?
Mi? Hogy idősebb? Egyáltalán nem.
Huszonkilenc, de úgy él, mintha 19 lenne.
Megvan a maga bája, de tervezni nem lehet vele.
Most együtt vagyunk, ez a lényeg.
Ha nem jött volna Lisszabonba, padlóra kerültem volna.
Ismerős érzés.
Nem játszol?
Szia!
- Van tüzed? - Nincs, nem dohányzom.
Nem szeretsz játszani?
- Nem vagyok túl jó benne. És te? - Játszottam az előbb.
Most inkább itt maradnék.
Furcsa.
Az életemnek manapság semmi köze ahhoz, amit elképzeltem.
Minél tovább maradok,
annál jobban eltávolodom attól, ami Lisszabonba hozott.
- Miért jöttél? - Színésznek tanulni.
De nem fejeztem be.
- Nem szeretted? - De, nagyon is.
Csak nem tudtam mindent fizetni.
Lakbér és tandíj részmunkaidős fizuból...
A szüleid nem tudtak segíteni?
Eleinte igen, de később egyre nehezebb lett.
- A második évben otthagytam. - Most mit dolgozol?
Hitelbíráló vagyok. Kemény, mi?
Igen. Nagyon szomorú.
Ne nézz rám így!
A szomorúságot meg lehet szokni. Én még szeretem is. Kis adagokban.
- Mint akik szeretik az esőt? - Igen. Sokszor eláztam már.
Kikötöd a biciklit?
Itt laksz?
Nem, de mindig találok egy nyitott ajtót.
- Nekem mennem kell. - Tényleg?
Ne már!
Akkor csináljuk a lépcsőn! Nekem bejön.
Nem az, csak holnap korán kell kelnem.
Ugye viccelsz?
Sajnálom!
- Merre mész? - Sete Riosba.
Elvihetlek biciklivel, ha akarod.
- Elbírsz? - Persze. Ülj fel!
Oldalt ülj!
- Jól ülsz? - Igen.
- Mit csinálsz? - Fel kéne már kelni!
Jól van, azért nem kell ordítani.
És legközelebb kopogj!
Szia, Nicolau! Boldog szülinapot!
Bocs, hogy tegnap nem írtam, de egy csendes elvonuláson voltam,
ami csak most ért véget, napfelkeltekor.
Csodálatos volt, de remé...
Szellőztesd ki a szobádat!
Szia, Nicolau! Boldog szülinapot!
Bocs, hogy tegnap nem írtam, de egy csendes elvonuláson voltam,
ami csak most ért véget, napfelkeltekor.
Csodálatos volt, de remélem, jó napod volt.
Mindig irigyeltelek, amiért tavasszal van a születésnapod.
Itt, vidéken, most minden olyan gyönyörű, tele színekkel.
Puszillak a virágzó Alentejóból.
EGY RAGYOGÓ ÉLET
- Sokat használod a biciklit? - Igen, mindennap. Miért?
- Kicsit kicsi a méretedhez. - Tudom.
Tizennégy éves koromban kaptam.
Talán itt az ideje lecserélni. Nem egy gyerekbiciklivel kéne járkálnod.
Nem bírom lecserélni. Kötődöm hozzá.
- Értem. - Mennyi az első kerék cseréje?
Az első? Olyan 40-50 euró.
Akkor hagyjuk!
Megcsinálhatjuk a közösségi műhelyben is,
és akkor nem kerül semmibe.
Csak várnod kell. Két munka között megcsinálom.
- Jó, tudok várni. - Akkor ennyi.
- Pedro? - Igen?
- Jövő héten biztos jössz a számlálásra? - Igen, persze.
Clara mégsem jön. Tudsz valakit helyette?
- Megkérdezem. Mindig akad valaki. - Szuper. Szólj, ha találtál valakit!
Jó, rendben.
Ezt azért kicserélem.
- Munkáról beszéltetek? - A világ legjobb munkájáról.
Mi az?
Sara a város mobilitási projektjén dolgozik,
és kell neki ember, aki bicikliket számol az utcán.
Van ilyen munka?
Ráadásul jól fizet. Az egyetlen baj, hogy csak kéthetes.
Én szívesen csinálnám. Jól jönne a pénz.
Tényleg? Akkor beszélek vele.
Szia, szerelmem!
Tegnap egész nap rád gondoltam.
Mint minden nap,
csak tegnap kicsit másképp.
Köszönöm az üzenetet!
Mindig jó hallani a hangod.
De még jobb lett volna, ha itt vagy.
- Kukucs! - Isten hozott!
Hiányoztál.
- Boldog szülinapot! - Köszönöm!
Milyen volt az ünneplés?
Semmi különös. Csak megittam egy sört Miguelékkel.
Nyugaton a helyzet változatlan.
- Mit mondjak? Hiányoztál. - Tudom.
Rómában akkora sztrájk van,
hogy öt órával korábban indultam el, és így is lekéstem a gépet.
Az kemény.
- De a lényeg, hogy itt vagy. - Igen.
Mi lett a bicikliddel?
Tegnap este hazavittem egy lányt, és elestünk.
- És? - Ennyi történt.
Ki volt a lány? Elárulod?
Tegnap a bárban ismertem meg. Beszélgettünk.
Csók sem volt, meg semmi?
- Pár csók azért volt. - Komolyan? Szuper. Na végre!
- Miért szuper? - Ugyan, mennyi ideje nem...?
Ki számolja? Mindig csapdába csalsz ezekkel a beszélgetésekkel.
Jó, nyugi már! Ezer éve nem láttalak.
De mire gondolsz?
Arra, hogy: "Nézd azt a lányt! Próbálkozz már nála! Lépj tovább!"
- És ha nem akarok továbblépni? - Ne lépj! A te dolgod.
Mindegy, hiba volt. Nem akartam vele lenni, csak sodródtam.
Egész nap azt képzeltem, hogy Inês meglep azzal, hogy idejön.
- Mégis miért jött volna ide? - A szülinapom miatt.
Azt hitted, kiugrik egy tortából, mint Marilyn Monroe?
Például.
- Közel egy éve szakított veled. - Egy éve ment el. Később szakított.
Két évig és tíz hónapig voltunk együtt. Ezt nem felejted el csak úgy.
Úgy túl tudod dramatizálni. Ez a téma már kezd nevetségessé válni.
Feküdj le valakivel! Nem kell, hogy életed szerelme legyen.
Nem is lehetne. Az már megvolt.
Nem, nem, nem, nem. Ez nem jó. Nem jó.
- Nyugi! Csak kipróbáltam egy futamot. - Ez nem futam, hanem rossz játék.
Nicolau, te meg töltsd meg jobban a teret!
- Ne félj! - Oké.
- Úgy játssz, ahogy mutattam! - Jó, megpróbálom.
Oké, mindenki megvan?
- Akkor az elejéről! - Jó, nyomjuk!
- Régóta dolgozol a műhelyben? - Nem.
Nem is ez a munkám.
Csak segítek Sarának ebben a mozgalmas hónapban.
- És mivel foglalkozol? - Sok mindennel.
Kérdőívezek, néha grafikusi munkát vállalok,
gyümölcsöt árulok az utcán.
Dolgoztam konyhán, egy gördeszkaboltban. Ilyen rollereket is javítottam.
- Hűha! Te aztán mindenhez értesz! - Ha már itt tartunk, utcazenéltem is.
Persze, ez azért nem luxusélet, de ahogy Tom Zé mondta:
"Te feltalálod a luxust, én feltalálom a szemetet."
Te feltalálod a szerelmet Én feltalálom a magányt
Bocs, mindjárt jövök.
- Köszönj szépen, Rosa! - Viszlát! Holnap találkozunk! Szia!
Viszontlátásra! Holnap találkozunk!
- Minden rendben? - Igen.
- Mit csináltatok? - Virágokat ragasztottunk.
- Jó napot! - Jó napot kívánok!
- Nézd, felérek az égig! Látod? - Addig én is felérek.
Nézd, mekkorát tudok ugrani!
- Én még annál is nagyobbat. - Ez nem is volt nagy.
Rosa, indulhatunk?
- És ott van egy focikapu. - Jól focizol?
- Hát, nem vagyok valami ügyes. - Még sosem rúgtál gólt?
- Nem. - Többet kell gyakorolnod.
- Tudom. - Sziasztok!
Szia!
- Hogy ment? - Jól, de evett egy fagyit.
- Ne már, Nicolau! - Nagyon éhes volt.
- Velünk vacsorázol? - Nem, mennem kell.
- Öleld meg a bácsikádat! - Kérlek, maradj itt vacsorára!
Legközelebb maradok. Megígérem.
- Rendben. - Adj egy puszit! Adj egy puszit!
- Na gyere! - Sziasztok!
- Szia! - Szia! Köszönjük!
Szia!
Nézd meg az utolsó oldalt!
Egy kincses térkép.
Itt aztán lesz minden.
Nézd meg!
Hihetetlen. Pont úgy néz ki.
Én mondtam.
- Nem mész oda hozzá? - Nem beszélgetek szellemekkel.
Hűha! "Le Cinématographe".
- Mi bajod? Van stílusa. - Beszélj franciául!
Jó "rheggelt"!
Jó estét!
Jó szórakozást!
Jó estét!
Ma velünk van Augusto Dias, akinek már most megköszönöm a jelenlétét.
A film előtt egy rövid bevezetőt fog tartani,
hogy azok számára is kontextusba helyezzük a filmet,
akik nem ismerik az ő esztétikai szemléletét.
Augusto Dias évek óta kizárólag franciául,
Robert Bresson idézetein vagy filmjeinek idézetein keresztül szólal meg.
Nem szeretném elszegényíteni a szavait a tolmácsolásommal azok kedvéért,
akik nem beszélnek franciául, de úgy gondolom,
a mondanivaló eredeti értelmét így is meg fogjuk érteni
az ő kifejezőerejének köszönhetően.
Átadom a szót Augustónak.
"Semmi sem hamisabb egy filmben,
mint a színház természetesnek tűnő hangvétele,
amely az életet másolja, és tanulmányozott érzelmeket utánoz.
A kinematográf filmjén
a kifejezés a képek és hangok kapcsolatából születik,
nem pedig mimikából.
Nem gesztusokból és hanglejtésből.
Nem elemez. Nem magyaráz. Újraalkot.
Nem színészek. Nem szerepek. Nem színpadra állítás.
Hanem modellek használata, akik magából az életből érkeznek.
Nem az a fontos, amit megmutatnak nekem, hanem amit elrejtenek.
És mindenekelőtt az, amiről maguk sem sejtik, hogy bennük van.
Köztük és köztem: telepatikus kapcsolatok, megérzés."
- Sok dolgod van a héten? - Ezen a héten dolgozom.
Most mit csinálsz? Kérdőívezel?
- Plakátot ragasztasz? - Bicikliket számolok.
- Clara, hallottad ezt? - Nem.
- Akkor gyere, ezt hallanod kell! - Megyek!
Mióta munka a biciklik számolása?
Mióta fizetnek érte.
Na és? Mondani akarsz valamit, vagy csak gúnyolódsz?
Nem, holnap repülök.
Szeretném, ha beszélnél egy barátommal. Reklámcége van.
- Lehet, hogy tud valami munkát adni. - Szuper, köszönöm!
- Mi a munka? - Nem tudom, majd elmondja.
- Teljes állás? - Azt hiszem. Miért?
Úgy nem marad időm zenélni.
Egy profi zenésznek nem kéne mindennap gyakorolnia?
Több mint egy éve mondod ezt a zenélést, de sosem hallak játszani.
Ja, mert sosem vagy itthon. Mit tudsz rólam? Még csak nem is kérdezel.
Néha hazajössz, és gúnyolódsz egy sort.
Nézd, fiam! Ezt hívják munkának.
Ennek köszönheted, hogy elvállalhatsz ilyen vacak melókat.
Erre nincs jobb szó. Azt hiszed, nem szeretnék többet itthon lenni?
Ha úgyis csak kritizálsz, mi értelme?
Apádnak igaza van, Nicolau. Kellene valami, ami leköti az idődet.
Csak vonszolod magad a falak mellett, mint egy kísértet. Már nézni is rossz.
Ezek életed legjobb évei. Használd ki őket!
Tényleg? Nem vettem észre.
Pedig így van. Az élet elhalad melletted.
Néha legszívesebben felráználak. Szeress bele valamibe vagy valakibe!
Könnyű ezt mondani.
A munka keretet ad az ember életének. Ez nem csak pénzkérdés.
Ez a szétszórtság nem tesz jót neked.
Minden barátom így él. Senkinek sincs rendes állása.
De vannak álmaik, nem? Terveik. Céljaik.
Valami, ami miatt nem fekszenek délig az ágyban.
Szerinted én nem vágyom erre?
De nem látom magam semmilyen munkában.
Pláne teljes állásban.
A zenélésből nem lehetne valami? Lehetnél stúdiózenész.
- Igen, az jól fizet. - Akkor mire vársz?
Egy ilyen munka nem terem egyik napról a másikra.
Kapcsolatokat kell építeni, zenészeket keresni.
- Nem mondom, hogy nem. De mire vársz? - Nem látod, hogy bizonytalan?
Clara, már 24 éves. Ne kezeld gyerekként! Hadd beszéljen ő!
Anyának igaza van. Már nincs önbizalmam.
A zenekarból sem lett semmi.
Nem mentem Inêssel a felvételre. És végül...
Talán ideje lenne beismerni, hogy nem akarsz zenész lenni,
és lezárni végre ezt az Inês-fejezetet.
Csak egy kifogás arra, hogy ne csinálj semmit.
Nekünk olyan ember kell, aki...
Hogy is mondjam?
Aki dinamikus.
Érted, ugye?
Motivált, rugalmas, lendületes.
Mi ezt a szellemiséget ápoljuk.
Az én cégem a te céged is.
És ez a közös szemlélet teszi a mi cégünket ilyen naggyá.
Mit gondolsz arról, amit mondtam?
- Én dinamikus vagyok. - Ez a beszéd!
Motiváció, rugalmasság, dinamizmus.
Nálunk a munkatárs egy barát.
Épp ezért, az apád barátjánál is inkább a te barátod vagyok. Érted?
Igen.
Elárulok egy titkot.
- Tudod, miért itt van az irodám? - Nem.
A kilátás miatt.
Inspirál, hogy mindennap annak a nagy embernek a szobrát láthatom.
Példakép abban, amit másoktól elvárok, és abban is, amit magamtól elvárok.
Mert nemcsak márki volt, hanem fáradhatatlan munkás is.
Én is így kezdtem anno, odalent. Azt javaslom, te is így kezdj.
Tedd bele az életed minden kiosztott szórólapba!
Ha jól megnézed, a városi forgalom áramlása olyan,
mint egy folyamatosan működő futószalag.
A lámpák szabályozzák a termelési lánc ritmusát.
Ott kell a munkatársunknak a legéberebbnek lennie.
A legsegítőkészebbnek. A legmosolygósabbnak.
Elnézést! Le kell mennem.
Mi az, Nicolau? Mi a baj?
- Mennem kell. Bocsánat! - Tessék?
Néha azt érzem, hiába komponálok.
Ma valahogy nem vagyok itt fejben. Nem megy.
Amúgy tud valaki kiadó szobáról?
Egy barátnőm kiadott egyet, de az már régebben volt.
- Azért ráírnál, kérlek? - Ja, persze.
Azt hittem, megbeszéltük, hogy nincs telefon a próbákon.
Én meg azt hittem, megbeszéltük, hogy szervezünk egy koncertet.
Készen állunk mi egy koncertre?
Előbb felvesszük az albumot, aztán gondolkodunk a koncerteken.
Akkor most mi legyen? Menjünk?
- Mariana? - Pedro?
- Szia! - Szia!
- Nicolau késik egy kicsit. - Tudom, nekem is szólt.
- Régóta ismeritek egymást? - Nagyon régóta. Gyerekkorunk óta.
- De miért kérdezed? - Csak úgy. Sokat mesélt rólad.
- Szinte olyan, mintha ismernélek. - Tényleg?
Amikor megláttalak odakint, azt gondoltam: "Ez biztos Mariana."
- És hogy írt le engem? - Tudni akarod?
- Kíváncsi vagyok. - Nem fogsz elpirulni?
- Persze hogy nem. - Már pirulsz is.
Igen, mert csőbe húztál.
Mesélte, hogy Rómában éltél. Milyen volt?
- Hihetetlen. Tényleg. - Meddig voltál ott?
Csak egy évig, de olyan, mintha tíz vagy húsz lett volna.
Vagyis az egész életed.
Pontosan. Mintha ott kezdődött volna az életem.
Tulajdonképpen így van. Elindultál itthonról, hogy saját életet építs, nem?
Igen.
Te is ezt érezted, amikor idejöttél Rióból?
- Honnan tudod, hogy onnan jöttem? - Én is tudok ezt-azt.
És Nicolau biciklije hogy van?
- Jobban járna, ha lecserélné. - Felejtsd el! Nem fogod meggyőzni.
Évekig a port fogta, aztán a barátnője felújította.
Azóta el nem engedi. Bár a barátnője elengedte.
- Bocs a késésért! Rosát altattam. - Semmi gond.
- Min nevettetek? - Nyilván rajtad.
Ő is itt van?
Nyugi! A bárban van. Nem hagyná ki az utolsó vetítést.
"UGYE MILYEN ILLATOS?"
"--FÉRJNÉL VAN?--"
Ami rossz helyen kudarc, jó helyen siker lehet.
Megiszunk egy sört?
- Most? - Most.
- Igyunk! - Én inkább hazamegyek.
Fáradt vagyok. De ti menjetek csak!
- Megyünk? - Menjünk!
Biztos, hogy nem jössz?
Akkor szia!
- Kösz, hogy eljöttél! - Puszi!
Neked is. Majd találkozunk. Érezzétek jól magatokat!
Szia!
Talán hasznodra válnak Jean-Paul Sartre szavai,
amiket Erving Goffman idéz ebben az alapműben:
"Az én bemutatása a mindennapi életben".
Ezt hallgasd!
"A gyermek a testével játszik, hogy felfedezze és feltérképezze azt.
A pincér játékká alakítja saját szerepét, hogy megértse azt.
Ez egyfajta kötelesség,
amely semmiben sem különbözik attól, amely minden kereskedőt kötelez.
Az ő szerepük ceremoniális.
A vásárló elvárja tőlük,
hogy a szakmájukat szertartásként éljék meg.
A fűszeres, a szabó, az árverező a maguk táncával igyekeznek meggyőzni a vevőket,
hogy ők valóban csak egy fűszeres, egy árverező, egy szabó.
Egy álmodozó fűszeres sértő a vevő számára,
mert egy ilyen fűszeres nem igazán fűszeres.
A társadalom megköveteli tőle,
hogy kizárólag fűszeresként működjön, akárcsak egy vigyázzban álló katona.
Tekintete előre szegeződik, nem lát semmit, nem is akar látni semmit."
- Ez érdekes. - Alapvető.
Egyébként az itteni munka nem olyan nagy ügy.
Fontos, hogy rendezett legyél, becsületes, és tudj számolni.
- Menedzsmentet is tanultam. - Igen, a bátyád mondta.
- Dolgoztál már, ugye? - Igen, persze.
Mondjuk, pult mögött még soha.
Hát igen, ennek is megvannak a maga kihívásai.
Na lássuk, hogy boldogulsz!
- Jó napot! - Jó napot!
Ha nem kér számlát, ne üsd be!
Hogy nyílik ez?
Így.
Gyorsabban a visszajáróval!
Először a kisebb érméket vedd ki! Úgy.
- Kérdezd meg, hogy becsomagoljuk-e! - Nem, nem, köszönöm!
Nem kell becsomagolni.
- A visszajáró. - Köszönöm!
Elnézést, de minőségellenőrzési okokból hogyan értékelné a kiszolgálást?
Nullától ötig.
- Ötös. - Ötös? Igazán?
Még elszáll magától a fiú.
- Hát akkor nulla. - Nulla.
Dolgoznunk kell ezeken a mutatókon.
Na gyere! Megmutatom a hely többi részét.
Ott van a mosdó, mérsékelt használatra.
Vigyázz, a csap néha csöpög! Nem szeretnék vízpazarlást.
Bemutatom a három legjobb ügyfelünket. Szinte a bolt részei.
Ő Manuel.
- Szia! Örvendek! - Szia!
Valério.
- Helló! Örvendek! - Helló!
És Joana.
- Tanárnő! - Gyere ide, nagyfiú!
Ismerik egymást?
Hogyne. Tanítottam ezt a férfit. Már nem is tudom, melyik évben.
Ötödikben, hatodikban és nyolcadikban.
Akkor nyugodt lelkiismerettel alkalmazhatom?
A legnagyobb nyugalommal. Ez egy aranyember.
- Jó tanáraim voltak. - És nagyon őszinte. Köszönöm szépen!
Még mindig ott tanít?
Az már a múlté. Ez az ország nem a tanároknak való.
Elmentem táppénzre, és vissza sem mentem.
Valério, hogy is van az az idézet, amit úgy szeretünk?
"Amikor felmentem a mennybe, azt mondtam minden halandónak..."
"...most már basszátok meg ti, mert engem többé nem baszogat senki!"
Tetszik?
- Nagyon jó. - Ja, reggel nagyon világos.
Ez meg itt az én szobám.
Általában nincs ekkora rendetlenség, csak most egy barátnőm itt lakik nálam.
Ez pedig itt Anna szobája.
- Igen? - Anna, ő Nicolau.
- Isten hozott! - Szia!
Bocs, most épp dolgozom valamin, de később beszélgethetünk, jó?
Persze.
- Akkor később. - Később.
Egyébként sokkal beszédesebb, de amikor tanul, felejtsd el!
- Mit tanul? - Összehasonlító irodalmat. PhD.
Kemény terep.
- Jó ez a plakát. - Tetszik? Én csináltam.
Egy koncerthez, amit szerveztél?
Igen. Benne vagyok egy alkotói kollektívában.
Én is ragasztottam plakátokat. Remélem, nem a tieitek fölé.
Akkor legközelebb gyere velünk plakátolni!
Rendben.
Játszhatnátok is nálunk. Már annyiszor mondtam Arturnak. Csak egy dátum kell.
Régen jobban hittem benne, de most eléggé leálltunk.
- Nagyon szépek a növényeid. - Emma növényei.
Ő lakik a szobádban?
Igen. Még a barcelonai időkből ismerem.
Aztán Lisszabonba költözött a barátjához,
de nem alakultak túl jól a dolgok.
Ezért lakik most nálam, amíg kitalálja, hogyan tovább.
Ismerős helyzet.
És itt a konyha.
A hűtőben mindenkinek van egy saját polca.
De nyugodtan használhatsz bármit. Persze, csak ha pótolod.
Mi van még? A lakbért nyolcadikáig kell fizetni.
És itt a zárt erkély, a kedvenc helyem a lakásban.
Ennyi.
Nekem tetszik.
Akkor üdv itthon! Az én házam a te házad.
Szia, szerelmem! Milyen Montemor?
Ez az új otthonom.
Ha legközelebb Lisszabonba jössz, aludhatsz itt.
Tele van növényekkel. Tetszene.
Puszi!
- Láttad már az új növényemet? - Gyönyörű.
Igen, a kedvencem.
Hazamentem érte. Gondoskodnátok róla? Kérlek!
Hát persze.
- És João ott volt? - Nem, szerencsére.
Elég már az üzengetésből, meg abból, hogy folyton hívogatjuk egymást!
Valahányszor megszólal a telefon...
Már azt sem tudom, akarom-e, hogy ő legyen az, vagy sem.
Igen, értem.
Én egyszer még hánytam is a szorongástól.
Tényleg? Ez megtörténhet?
- Látod? Nem is vagy olyan rosszul. - Igaz.
- Nem akartok rágyújtani? - Én most nem, köszi!
- És te? - Én sem.
Nemsokára mennem kell az unokahúgomért.
Nem kéne egy kicsit visszavenned ebből? Csak még jobban lehúz.
- Mozdulj ki többet! - De nincs hová mennem.
- Szépségem! Fel a fejjel! - Szia!
Szia!
Velem jöhetsz, ha akarsz. Szép az odavezető út.
Útközben megállhatunk egy parkban.
Már eldöntötted, hogy maradsz-e?
Ez a nagy kérdés.
Jó lenne, ha João tudna adni egy okot arra, hogy maradjak,
de az nem fog menni.
Ő soha nem ad egyértelmű választ.
Mindig csak azt mondja, hogy: "Nem tudom, nem tudom."
Felemészt ez a bizonytalanság.
Furcsa ezt hallani. Mintha az exem beszélne rólam.
Akkor magyarázd el, hogy mit gondolhat João!
- Nem tudom. - Pedig eléggé hasonlítotok.
- Mi is a távolság miatt szakítottunk. - Komolyan?
De ti még ugyanabban a városban éltek. Ne add fel ilyen hamar!
Nem tudom, hogy megéri-e miatta maradni.
Persze hogy meg.
Lisszabon és ő számomra ugyanazt jelentik.
Mindkettő túl szomorú, túl nehéz.
Mintha engem itt minden zsákutcába vezetne.
Csak vacak munkákat találok, a terveim nem sikerülnek.
Kezdve azzal a kapcsolattal, ami idehozott.
Megpróbálhatnátok Barcelonában.
Megpróbáltuk, de utálta.
João nem külföldi életre termett.
Szóval vagy én jövök ide, vagy vége lesz. Kész.
Annyira szomorúnak tűnt akkor szakítani vele.
Annyira szerelmesek voltunk.
Az elején valahogy...
semmi sem ment.
És aztán mi változott?
Az, hogy az ittlét teljesen leszív.
Elszigetelődtem mellette.
Két éve vagyok itt, és csak két barátnőm van.
A növényeket nem számítva, nyilván.
- Figyelj csak! - Igen?
Kíváncsi lennék a véleményedre.
Van itt egy Mikulás-jelmez, és egy kolléga, akit Nicolaunak hívnak.
Túl nagy véletlen ahhoz, hogy ne használjuk ki.
Szerintem vedd fel, és állj ki az ajtóba vevőket csalogatni.
- De hát június van. Iszonyú meleg! - Annál viccesebb lesz.
És jellemformálóbb. Nemes dolog a gyerekek kedvében járni.
- Ne már! Tök ciki. - Márpedig én büszke vagyok.
Nemes dolog a gyerekek kedvében járni.
- Igen, jellemformáló. - Tessék! Otthonról hoztam.
- Gondoltam, tetszene az új szobádban. - Bowie? Szuper, köszi!
Szóval? Hol lehet itt ebédelni?
Én otthonról hozok ételt, de a főnök oda a szomszédba jár.
- Akkor menjünk oda! - Csak átöltözöm.
Jól van. Egyébként jól állt rajtad.
Na és? Hogy vagy?
Én is ezt kérdezem. Milyen az új lakás?
Nagy szerencsém volt vele. A kínálathoz képest különösen.
Jók a lakótársak?
Igen, szerintem. Egy kicsit idősebb lányok.
Még nem ismerem őket. Egyelőre kicsit magányos.
- Ez változni fog. - Parancsoljanak!
- Köszönjük! - Köszönjük!
Mit hozhatok inni?
- Két csapoltat. - Köszönöm!
És te? Mi újság van otthon?
Hagyjuk most ezt! Mesélj inkább te!
Nem tudom, mit meséljek. Csak nemrég költöztem el.
Az én időmben csak házasság miatt költöztünk el.
Vagy összeköltöztünk valakivel.
- Egyik családból rögtön a másikba. - Ja.
Fantasztikus, ha valaki barátokkal lakik.
Bevallom, hogy kicsit irigyellek.
Tényleg jó, de furcsa is.
Nem kell senkinek elszámolnom, mindent egyedül csinálok.
Mondjuk, ha nem főzök, nem eszem.
De senki sem szól meg érte. Az én döntésem.
Ez tetszik. Jót fog tenni.
Most te mesélj! Mindig kitérsz a kérdéseim elől.
Nem térek ki, de mit mondjak? A kapcsolatok kimerülnek.
Jó, persze, de hogy érzed magad?
- Elnézést! - Köszönöm!
- Nagyon szívesen.
Nem könnyű lezárni egy ilyen hosszú kapcsolatot.
Őszintén szólva sokkal jobban függtem anyádtól, mint azt gondoltam.
A függőség ártalmas.
- Pont nekem mondod? - Pontosan.
Kicsit olyan vagyok most, mint amilyen te voltál.
Dolgozhatnál a könyvesboltban. Elvonná a figyelmed.
Neked jobban áll a jelmez.
Jó napot!
- A Papírtigristől van? - Igen.
Ennyi az egész?
"Bizonytalanság.
A fogalom, ami a késő kapitalizmusban az egész kortárs életet irányítja.
Bizonytalanság.
Munkahelyi.
Környezeti. Szexuális.
Minden bizonytalan.
És miért?
Azért, mert a kapitalizmus ebből táplálkozik.
Nem csak az olcsó munkaerőről van szó. Az mindig létezett.
A kapitalizmus felismerte,
hogy minél bizonytalanabb
az egyén helyzete,
annál inkább szükséges csillapítania azt a szorongást,
amelyet éppen ez a bizonytalanság hoz létre."
- Mit gondoltok? - Tetszik.
A bizonytalanság a legjobb közelítési pont a mai fiatalok felé.
A filmemben is. De a zsűri ezt nem értette.
Most akkor a fiatalokról szól? Azt hittem, a városról.
Igen. A városi fiatalokról. Vagy a fiatalság városáról.
Mindenesetre, Manuel, a te tehetséged az írás.
- Gondolod? - Elpazarolod a tehetségedet a filmmel.
Tudod, mi a te bajod? Félsz a saját tehetségedtől.
Már megint ezzel jössz. Nem is értem, mit akarsz ezzel mondani.
Azt, hogy menekülsz a sorsod elől.
Sok páciensem ennél kevesebb miatt is felkeres.
El kellene menned valakihez.
Nincs pénzem pszichoanalízisre. Mennyit kérsz egy ülésért?
- Az szakmai titok. - Hát persze.
Még 20 éve kellett volna jobban döntenem.
Amikor ennyi idős voltam.
Hagytam, hogy rossz nők eltereljenek, az egyetlen jót meg elengedtem.
Szerintem túl korán találkoztál életed nőjével.
Túl magasra tetted a lécet, aztán ráfizettél.
Senki más nem tudta megütni azt a szintet.
Az örökös összehasonlítás teljesen ellehetetlenítette.
Te érted, amit mondok?
Igen. Én már egy éve kínlódom az exem miatt.
Jaj, ti szerencsétlenek! Ti örök gyerekek!
Már évszázadok óta ugyanazt a hülyeséget hallgatjuk.
Nekem már nincs türelmem ehhez a romantikához.
Ehhez a macsó, rosszul álcázott romantikához.
A szegény férfiak, akik semmi rosszat nem tettek.
A nők meg olyan gonoszak.
Te pedig, légy szíves, ne bátorítsd őket!
Még a végén olyan leszel, mint ők.
Neked még van esélyed rendes férfivé válni.
- Bocs, árultok cigarettapapírt? - Igen. Szia!
Szia! Itt dolgozol?
Nem, kirabolom a boltot. Akarsz segíteni?
Nem tudom, megbízhatok-e a Mikulásban.
- Milyet szeretnél? - Olyan kéket. Mennyi?
Ez egy rablás, emlékszel? Nem kell fizetned.
A közelben laksz? Mintha láttalak volna a környéken.
Lehetséges. Most egy barátnőmnél lakom.
Odaköszönhettél volna.
Nem voltam biztos benne, hogy te vagy.
- És nem tudtam, emlékszel-e rám. - Persze hogy emlékszem.
Az egy nagyon jó kis este volt.
- Mit csináltál azóta? - Rengeteg mindent.
Csak a disszertációmat nem fejeztem be.
- Arra mész? - Igen.
Sétálni készültem, és meginni egy sört.
Imádom a várost péntek délután.
- Te is hallod ezt? - Mármint mit?
A város hangját. Ez a péntek délután hangja.
Itt nagyon jól főznek.
- Sziasztok! - Szia, Chloé!
- Hogy vagy? - Jól, és te?
- Jól. - Jól?
- Rég láttalak. - Bizony.
- Hogy haladsz a disszertációval? - Inkább hagyjuk!
- Egyél egy pizzát! Attól jobb lesz. - Jól van.
- Nicolau vagyok. - Szia! Nekem most mennem kell.
Majd beszélünk.
- Iszol egy sört? - Persze. Miért ne?
- Szia! Hogy vagy? - Helló! Jól.
Két sört kérünk szépen!
- Nagyon jó ez a hely. - Igen.
Olyan eldugott. Mint egy sziget a város közepén.
- Köszönöm! - Ott a nyitó.
- És helyben főzik a sört. - Azta!
- Nagyon finom. - Köszönöm!
- Köszönjük! - Szívesen.
Miről szól a disszertációd?
Csak akkor mondom el, ha megígéred, hogy nem ijeszt meg.
- Gyenge a szívem, de igyekszem. - A címe: "A halál architektúrái".
A vicceid egyáltalán nem viccesek.
- Leüljünk oda? - Jó.
Ide, a napra.
- A halálnak van építészete? - Igen, a temetőkről szól.
Komolyan? Mármint hogyan?
A temetők különböző tervezési módjairól.
Arról, hogy lehet olyan teret alkotni,
ami kapcsolatot teremt élő és holt között.
Franciaországot hasonlítom össze Portugáliával.
Érdekes. Honnan jött az ötlet?
Régóta foglalkoztatott a halálhoz, a gyászhoz való viszonyunk,
a szimbolikája.
És ugye az építészet a térrel dolgozik, a halál az idővel. Ennyi.
- Érdekesen hangzik. - Ugyan! Nagyképűen hangzik.
De ki kellett találnom valamit.
És mivel Tiago portugál, jó ürügy volt arra, hogy idejöjjek.
Egyébként is már rég szerettem volna megismerni Lisszabont.
- És Tiago hogy van? - Asszem, jól. Már nem vagyunk együtt.
- Tényleg? Kár. - De barátok maradtunk.
És néha újra összejövünk, amikor Lisszabonba jövök.
Oké, értem.
- De akkor már nem itt laksz? - Nem, időközben Faróra költöztem.
- Mit csinálsz ott? - A tengert nézem írás közben.
Megismerkedtem néhány emberrel, akik Algarvéban tanulnak.
Tengerbiológiát, természetvédelmet, ilyesmiket.
Mind a szigeten laknak. Egyszer meglátogattam őket, és beleszerettem.
- A helybe vagy valakibe? - Kicsit mindkettőbe.
Az a hely varázslatos.
Képzeld el, hogy közvetlenül a tengerparton élsz!
Húsz lépésre a homoktól. Pontosan. Megszámoltam.
Igen, nagyon jól hangzik.
Szeretkeztél már a tengerparton?
- Nem. - A hullámok hangja hihetetlen.
Hopp!
Én ezt már nem bírom. Öreg vagyok hozzá.
- Ne mondd ezt! - Fáradt vagyok.
Épp ellenkezőleg. A fiatalságod csúcsán vagy.
És mikor ér véget a fiatalság?
Amikor akarjuk.
- Igen? - Amikor meghalunk.
Tehát tényleg csak a legvégén.
Igen. Amíg futni tudunk, fiatalok vagyunk.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
Min gondolkodsz?
A temetőkön. Elhiszed?
Ilyenkor reggel?
Vagy délután?
- Még sosem jártam temetőben. - Komolyan?
Kellene. Segít perspektívába helyezni a dolgokat.
Azt elhiszem.
Elmennél?
Hétvégén elmehetünk.
Nincs még eleged a temetőkből?
Ha veled megyek, talán visszajön a lelkesedésem.
Valójában a temetők témája véletlenül talált meg.
Régóta érdekelt a halottakhoz való viszonyunk,
különösen a nyugati világban.
Aztán egyszer találtam egy cikket egy belga szervezetről,
ami megkérdőjelezi ezt a kapcsolatot,
mert gyakran nagyon környezetszennyező.
A jelenlegi megoldásaink: vagy mélyre temetünk,
vagy elégetünk mindenféle szörnyű vegyszert használva.
Ők viszont az emberi test komposztálását javasolják.
Vagyis azt, hogy a test a természetes lebomlás részévé váljon.
Komolyan? Ez nagyon érdekes!
Igen, és teljesen logikus. A természetben is így működik.
Például ha egy vaddisznó meghal az erdőben, ott marad a földön.
Először a ragadozók megeszik a húsát, azután a rovarok,
a mikroorganizmusok, a gombák és a többi élőlény
segítenek lebontani a csontokat, ami tovább tart.
Tehát a vaddisznó halála más élőlényeket táplál.
Ez egy folyamatosan megújuló körforgás.
Ez teljesen ellentétes azzal, ahogyan a társadalmunk működik.
Mi mindenáron meg akarjuk őrizni a halottainkat,
és emiatt furcsa helyzetek jöhetnek létre.
Párizsban például elképesztően nagy területet foglalnak el a halottak,
miközben az emberek körülöttük apró lakásokban élnek.
Az én lakásom például biztosan kisebb volt,
mint egy sírhely a Montparnasse temetőben.
Nem!
- Szereted a macskákat? - Igen.
Gyerekként nem szerettem őket.
Egyszer megkarmolt egy, ezért féltem tőlük.
Aztán folyton azt mondogatták, hogy a macskák alattomosak, árulók,
míg a kutyák hűségesek.
Csakhogy a hűség fogalma nagyon bonyolult.
Egyszer jártam egy rabati nekropoliszban. Tele volt macskákkal.
Gyönyörű volt. Mintha isteni lények lettek volna a halottak között.
Úgy tűnt, többet tudnak nálam arról, mi forog ott kockán.
A halálról. Az életről. Ott feküdtek a napon.
Ott szerettem meg a macskákat. És a temetőket is.
Azóta sem láttam olyan szépet, mint az a nekropolisz.
Svédországban is van egy temető, egy erdő közepén.
Talán az a legszebb, amit valaha láttam.
És tudod, melyik volt a legszebb macska?
Nem.
Itt olyan kevés macska van, nem?
Nem tudom. Ezen sosem gondolkodtam.
Ez az egyik, amit nem szeretek Lisszabonban.
Szerintem inkább kutyás város, mint macskás.
Milyen macskás városokat ismersz?
Róma, Athén, Isztambul.
- Jó sokat utaztál. - A kedvenc elfoglaltságom.
Minden nyáron utazom valahová.
- És miből fizeted? - Hát, munkából. Mi másból?
A francia fizetések nem olyanok, mint itt.
Érdeklődtem egy kávézóban, de nem dolgozom óránként öt euróért.
- Hát, én annyit keresek. - Abból nem könnyű utazni.
- De már elköltöztem a szüleimtől. - Bravó! Lépésről lépésre.
De ha velem akarsz jönni, többet kell keresned.
- Komolyan mondod? - Nem mennél el Görögországba?
Dehogynem, csak nem engedhetem meg.
Ugyan már! De puhány vagy! Így nem vagy szórakoztató.
Nem tudom, van-e rá pénzem.
Annyi sziget van. Van, ami drága, van, ami nem.
És ott semmire sincs szükséged.
A parton alszol, paradicsomot eszel fetával, és a tengerben fürdesz.
Két hét a paradicsomban.
- Mikor mész? - Nem tudom, idén megyek-e.
Azt hittem, hogy meghívsz.
Meg kell beszélnem az utazós barátaimmal.
Ráadásul most a farói társasággal épp egy franciaországi ZAD-ba készülünk.
- Egy mibe? - Zone à défendre.
Területfoglalás, hogy megakadályozzanak nagy építkezéseket.
- És mikor mész vissza? - Holnapután.
- Máris? - Igen.
Azért jöttem Lisszabonba, hogy összeszedjem a maradék holmimat.
Azt hittem, még visszamész Faróba.
Nem. Hétfőn jönnek értem.
Több kocsit is összeszerveztünk, karavánban megyünk.
Talán útközben is csinálunk néhány akciót.
Belehalok a szomorúságba.
Akkor jó helyen jársz.
Nárcisz vagy margaréta?
Fiú vagy lány?
Én egyik is vagyok, másik is
Nárcisz és margaréta
Virág vagyok, és egy szép barát
Nárcisz vagy margaréta?
Fiú vagy lány?
Én egyik is vagyok, másik is
Nárcisz és margaréta
Virág vagyok, és egy szép barát
Igen, a hídon vagyok. Ott, ahol mondtam. Igen.
Rendben. Mindjárt találkozunk. Puszi!
Már tényleg mindjárt itt vannak.
Köszönöm ezt a néhány napot! Még soha nem voltam ilyen boldog.
Nekem is nagyon különleges volt.
- Mennem kell. - Szerinted találkozunk még?
A találkozás boldogságot hoz, a búcsú pedig új találkozást.
Nekem mindig nehéz volt elképzelni, hol szeretnék végül letelepedni.
És szerintem ez így természetes,
mert a szüleim miatt bennem van ez a megosztottság.
Mivel az apám francia, az anyám meg olasz.
És...
ezt néha tragédiának érzem.
Máskor meg nagyon örülök neki.
Mert így választhatok egy olyan életformát,
ami több hely között oszlik meg.
De miért tartod tragédiának?
Ez nyilván túlzás, de nem jó megoszlani két dolog között.
Nem tudok az egyik helyen lenni anélkül, hogy a másikra ne gondolnék.
Ezt látom az anyámon is.
Apa munkája miatt költöztünk Franciaországba.
És annyi év után is
anya folyton mondogatja, hogy nem akart eljönni Olaszországból.
Látom rajta, hogy megbánta.
Én nem akarok ilyen lenni.
Nem akarom idealizálni a helyet, ahol épp nem vagyok.
Na, ez egy étterem,
nem egy turistacsapda, amit mindenfelé látni.
A múltkor egy étteremben a steak neve három nyelven volt:
"Steak grelhado a l'ancienne".
Megkérdeztem a pincért, hogy az mi. Azt mondja:
"Tulajdonképpen borsmártásos steak." Kértem egyet.
Kihozzák a steaket, de a mártás sehol.
Kérdezem, hogy hol van. Hiszen borsmártásos steakként írták ki.
Erre azt mondja nekem: "Külön kellett volna kérni." Na mindegy.
- Elkészült az asztala, Constantino. - Köszönöm!
Szóval egy francia lány volt? Neked jobban megy, mint nekem.
A múltkor elmentem Mariáért, hogy sétáljunk egyet.
Amikor jó reggelt puszit akartam adni, elfordult.
"Nagyon érzékeny vagyok a szagokra." Vagyis büdös vagyok.
Most mit mondjak? A nők kikészítenek.
Balszerencse a szerelemben, szerencse az üzletben.
Nem tudom, mondtam-e, hogy szemet vetettem egy új boltra.
Nem.
Ajánlatot tettem az üzletre, és elfogadták.
Szuper. Gratulálok!
Ez azért neked is jó hír, Nicolau. Lenne egy ajánlatom.
Mit szólnál ahhoz, ha te vezetnéd a mi üzletünket?
Az már szinte magától működik.
Iskolaszünetben úgyis csak ugyanaz a pár ember jár be.
Én meg átmehetnék az új boltba beindítani a dolgokat.
Szeptemberben, az iskolakezdéskor, felveszünk még pár embert.
Te lennél a csapatod vezetője.
Ez természetesen jelentős fizetésemeléssel járna.
Komolyan?
Köszönöm a bizalmat, Constantino!
Átgondolom.
Köszönjük, köszönjük! A következő dal a "Valahol odakint".
Még jó, hogy erősködtetek, különben soha többé nem játszottunk volna.
Bár Miguel kicsit felhúzta magát néhány hiba miatt.
- Na és? Kurva jó koncert volt. - Felejtsd el!
- Odatettétek magatokat. - Király.
Most pont jó formában vagytok a felvételhez.
- Igen, dolgozunk rajta. - Használjátok ki a lendületet!
Kukucs!
- Te itt vagy? - Hátul voltam, nehogy megláss.
Meglepetésnek szántam.
Na mi van? Elvitte a cica a nyelved?
Ja, lehet.
Menjünk arrébb!
Nagyon jól játszotok. Máshogy, mint akkor, amikor elmentem.
Igen. Többet próbálunk. Felvesszük az albumot.
Igen? A híres albumot? Egy évvel később.
Végül is jobb, hogy nem jöttél velem.
Bár tulajdonképpen időben visszaértél volna.
Csak ugratlak.
És te? Mi hozott Lisszabonba?
A hétvégére jöttem. Kellett egy kis városi levegő.
Egy elvonuláson néha az elvonulásról is el kell vonulni.
És mivel tudtam, hogy koncertetek lesz...
- Miattam jöttél? - Nem csak, de igen. Részben.
- Van veled valaki? - Nincs. Egyedül jöttem.
- Bevallom, nagyon megleptél. - Tudom. Látszik rajtad.
- Te itt vagy, Inês? - Igen. Gratulálok a koncerthez!
- Szuper volt. - Ja, nekem is tetszett.
Bocs, hogy félbeszakítalak, de a többiek kérik, hogy pakoljunk el.
Persze, mindjárt megyek.
Azóta sem mondtál semmit.
Össze voltam zavarodva.
Nagyon intenzív év volt, sok mindent kellett feldolgoznom.
A kapcsolatunkat, a kérdéseidet, azt, hogy folyton válaszokat vártál.
Túl nagy tehernek éreztem, és szabadulnom kellett.
De mostanában úgy érzem, hogy ideje visszajönnöm.
Ezért is jöttem most vissza. Felmérem a terepet.
- Visszajössz? Lisszabonba? - Persze. Mégis hová?
Ez nem nekem való.
Eleinte csodás közösségben élni, de nagyon nem könnyű.
Egy idő után annyira mérgező lesz az egész.
Mindenki tud mindent mindenkiről.
Valahogy hiányzik a privát szférám, pedig azért mentem oda.
Értem.
És arra gondoltam, hogy jó lenne megnézni az új lakásodat.
Te mondtad, hogy lakhatok nálad, ha jövök.
- Igen, így volt. - Nem muszáj vasárnap visszamennem.
Ha jól érzem magam, maradhatok pár napot.
Nosztalgiázhatnánk. Mit gondolsz?
Jó, persze. Miért ne?
Csak még elrakom a cuccokat, aztán mehetünk.
Persze. A pultnál leszek.
- Nicolau! Jó voltál. - Tetszett?
- Büszke vagyok rád. - Elintézek valamit, aztán beszélünk.
- Szia! Sziasztok!
- Miguel, beszélnem kell veled. - Király koncert volt.
Igen, király volt,
de nem hiszem, hogy fel tudjuk venni az albumot.
Miért?
Mert elmegyek.
Hová?
Franciaországba.
- Megőrültél? - Nem.
- Komolyan beszélsz? - Igen.
Miért? A temetős lány miatt?
- Igen. - De alig ismered.
Tudom, de ezt most meg kell tennem.
- És a banda? - Hát, nem tudom.
Hogyhogy nem tudod? Most vesszük az albumot.
- Tudom. - A jó ég tudja, hány év után!
- Tudom. - És most lelépsz?
A zenekar egy élő szervezet. Nem hagyhatod itt csak úgy.
Gyorsabban kéne írnod a dalokat. Túl perfekcionista vagy. Csak toporgunk.
- Az élet megy tovább. - Kérlek, mondd, hogy csak viccelsz!
Komolyan beszélek.
Menj a francba!
Keressetek másik basszusgitárost! Engem nem zavar.
Menj a francba, Nicolau!
Jó reggelt!
Mire gondolsz?
Temetőkre. El tudod hinni?
Magyar szöveg: Fekete Zsuzsanna
Felirat: Rádóczki Attila