Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Unu, doi, trei...
Dintre toate lucrurile sigure din viaţă
Nu există nimic mai sigur decât îndoiala
Dintre toate lucrurile sigure din viaţă
Nu există nimic mai sigur decât îndoiala
Am auzit de multe ori Despre multe lucruri
Este cert şi cunoscut
Am auzit de multe ori Despre multe lucruri
Este cert şi cunoscut
Pentru lansarea albumului nostru, ar trebui să avem un cor ca acela.
Un spectacol grandios.
Frumos.
Cum ţi-a plăcut?
E mişto.
- Foarte înălţător. - Poate ar trebui să te înscrii şi tu.
Da, aş putea.
- Hai să bem o bere. - Mă duc acasă.
Haide, Nicolau.
Nu am chef. În plus, sunt cu bicicleta.
Salutare!
Ai nişte foiţede rulat?
- Ia câte vrei. - Super.
O să-mi fac un joint, vreţi şi voi?
- Sigur. - Nu, mulţumesc.
Nu-l băga în seamă, e deprimat.
Deprimat sau nu, întotdeauna mi-a plăcut fumez.
Tiago?
- Apropo, eu sunt Tiago. - Miguel.
- Nicolau. - Ea e Chloé.
- Mergem la Cosmos? - Da.
- Vii şi tu? - Unde e asta?
În spaţiul cosmic.
E un bar în Campolide.
Sună bine.
Nu sunt sigur, e o urcare groaznică cu bicicleta.
Nu e ziua ta în fiecare zi.
Omule, e ziua ta? Haide, trebuie să vii.
Mergem?
- Eşti francez? - Da.
Şi prietenii tăi?
Un alt obicei pe care l-am dobândit trăind în străinătate.
Care?
Să faci cinste. Nimeni nu-ţi face cinste pe aici.
Nu avem bani.
Suntem al naibii de zgârciţi, asta e!
Câţi ani împlineşti azi, de fapt?
- 24. - Da.
Ai aceeaşi vârstă ca mine, credeam că eşti mai tânăr.
Şi eu credeam că eşti mai în vârstă.
Ce vrei să spui cu asta? Că am tenul urât?
Nu, nu asta. Ea e mai în vârstă, nu-i aşa?
- Scuze, i-am uitat numele. - Chloé.
Da, are 29 de ani.
Doamne!
Aproape 30 de ani, omule!
- Nu e ciudat? - Că e mai în vârstă? Nu!
Are 29 de ani, dar trăieşte de parcă ar avea 19.
E distractiv, dar când vine vorba de a face planuri,
las-o baltă...
Acum suntem împreună, şi asta e ceea ce contează.
Dacă ea nu ar fi venit la Lisabona, aş fi fost foarte supărat.
Mie-mi spui...
Nu vrei să joci?
Hei...
Ai un foc?
Nu, îmi pare rău. Nu fumez.
Nu-ţi place biliardul?
Nu mă pricep prea bine. Dar tu?
Am jucat acum ceva vreme.
Acum prefer să stau aici.
Nu ştiu...
Adevărul e că viaţa mea nu seamănă deloc cu ceea ce mi-am imaginat că va fi.
Cu cât stau mai mult aici,
cu atât mă îndepărtez mai mult de ceea ce m-a adus la Lisabona.
- De ce ai venit? - Să studiez actoria.
Dar am renunţat.
- Nu ţi-a plăcut? - Ba da, mi-a plăcut.
Nu-mi puteam plăti toate facturile.
Chiria şi taxele de şcolarizare, cu un job part-time.
Părinţii tăi nu te-au putut ajuta?
La început au putut, dar a devenit din ce în ce mai greu.
Nu am terminat anul doi.
Cu ce te ocupi acum?
Sunt analist de credite.
Cât de aiurea e asta?
Da...
Foarte trist.
Nu e nevoie de asta.
Te obişnuieşti cu tristeţea, mie chiar îmi place în doze mici.
Ca oamenii care iubesc ploaia?
Eu sunt aşa, am fost prins de multe averse.
Ce zici să-ţi încui bicicleta?
- Locuieşti aici? - Nu.
Dar găsesc mereu o uşă deschisă.
Trebuie să plec.
Vorbeşti serios?
Haide.
E din cauza scărilor?
- Mă agită. - Nu e asta.
Mâine trebuie să mă trezesc devreme.
Glumeşti, nu?
Îmi pare rău.
- Unde te duci? - La Sete Rios.
Te pot duce eu. Dacă vrei.
Poţi să o faci?
Sigur că pot, fără probleme.
Stai în spate.
- Eşti bine? - Da.
Ce-i cu toate astea?
Nu e momentul să stai în pat.
Bine, nu e nevoie să ţipi.
Data viitoare, te rog să baţi la uşă.
Bună, Nicolau. La mulţi ani!
Îmi pare rău că nu te-am sunat ieri, am fost la o retragere în tăcere.
S-a terminat chiar acum, la răsărit. A fost frumos!
Sper că...
Şi ai grijă să aeriseşti dormitorul.
Bună, Nicolau. La mulţi ani!
Îmi pare rău că nu te-am sunat ieri, am fost la un sanctuar.
S-a terminat chiar acum, la răsărit.
A fost frumos!
Sper că ai avut o zi minunată.
Te-am invidiat întotdeauna pentru că ai ziua de naştere primăvara.
Peisajul rural e frumos aici, plin de culori.
Asta e tot. Pupici din Alentejo în plină floare.
VIAŢA LUMINOASĂ
Foloseşti des bicicleta asta?
Da, în fiecare zi. De ce?
- E cam mică pentru înălţimea ta, nu? - Ştiu.
Am primit-o când am împlinit 14 ani.
Poate că e timpul să-ţi iei una nouă.
Atunci n-ai mai merge pe o bicicletă de copii.
Nu pot. Are o mare valoare sentimentală.
- Înţeleg... - Cât costă să schimbi roata?
Cam 40-50 de euro.
Păcat, atunci las-o baltă.
O putem face la atelierul comunitar de biciclete, nu vei plăti nimic.
Dar va trebui să aştepţi, mai am alte reparaţii de făcut mai întâi.
- Nu mă deranjează să aştept. - Bine, atunci.
- Pedro. - Da?
Confirmi numărătoarea de săptămâna viitoare?
Sigur.
Clara nu poate veni, mai ştii pe cineva?
O să întreb, mereu se găseşte cineva.
Super! Anunţă-mă atunci.
Sigur.
Lasă-mă să scot asta.
- Era vorba despre o slujbă? - Cea mai bună slujbă din lume.
Ce este?
Sara lucrează la un proiect de mobilitate al consiliului local.
Au nevoie de oameni care să numere bicicletele de pe străzi.
Asta e o slujbă?
Se plăteşte foarte bine. Singura problemă e că durează doar două săptămâni.
Pot s-o fac, mi-ar prinde bine.
Da? Minunat, o să-i spun.
Bună, iubirea mea.
M-am gândit la tine toată ziua ieri.
De fapt, ca în fiecare zi.
Dar ieri a fost altfel.
Mulţumesc pentru mesaj.
Mereu mă bucur să-ţi aud vocea.
Mi-aş dori să fii aici.
- Cucu! - Bine ai venit!
Mi-a fost atât de dor de tine.
- La mulţi ani cu întârziere. - Mulţumesc.
Cum a fost petrecerea de ieri?
Nimic special. Am stat la o bere cu Miguel şi cu nişte băieţi.
Totul e liniştit pe frontul de vest.
Ce pot să zic?
Mi-a fost dor de tine.
Ştiu.
A fost o grevă în Roma.
Am plecat cu cinci ore mai devreme şi tot am pierdut zborul.
Doamne!
Te-ai întors, asta e ceea ce contează.
Dar bicicleta ta?
Am luat o tipă la o plimbare, şi am căzut.
- Şi? - Asta-i tot.
Cine era tipa?
M-a agăţat la bar, am stat de vorbă.
- Fără săruturi, nimic? - Ne-am sărutat puţin.
Serios? Bravo. În sfârşit!
- Ce vrei să spui? - De cât timp nu...
Cine ţine socoteala? Genul ăsta de discuţii mă înnebunesc.
Calmează-te. Nu te-am mai văzut de luni de zile.
Ce fel de vorbărie?
"Dă-i bătaie fetei ăleia, o să-ţi facă bine, treci mai departe..."
Şi dacă nu vreau să trec mai departe?
Nu o face. E problema ta.
A fost o greşeală.
Nici măcar nu-mi plăcea de ea, doar m-am lăsat dus de val.
Toată ziua am sperat că Inês va apărea pe neaşteptate.
De ce ar fi făcut asta?
Era ziua mea.
Şi ar fi ieşit din tort ca Marilyn Monroe?
Ceva de genul ăsta.
- V-aţi despărţit acum un an. - Atunci a plecat ea.
Ne-am despărţit mai târziu.
A durat doi ani şi zece luni.
E greu de uitat.
Eşti o regină a dramei.
Toată treaba asta e jalnică. Nu mai am răbdare.
Fă sex.
Nu trebuie să fie iubirea vieţii tale.
Şi nici nu ar putea fi. Iubirea vieţii mele s-a dus.
Nu... Nu e corect.
Linişteşte-te, omule. Doar încercam un vers.
Nu interpretezi bine deloc.
Tu, Nicolau...
Pune mai multă forţă, nu-ţi fie teamă.
- Cum ţi-am arătat zilele trecute. - O să încerc.
Haideţi, băieţi. Pentru numele lui Dumnezeu...
De la început.
Hai să începem.
De cât timp lucrezi la service-ul de biciclete?
Nu de mult.
Nici măcar nu e slujba mea de bază.
O ajut pe Sara, e o lună aglomerată.
Atunci cu ce te ocupi?
Fac multe lucruri.
Fac sondaje. Câte o treabă de design ici-colo.
Vând fructe pe stradă.
Am lucrat în bucătăriile unor restaurante, la un magazin de skateboarduri.
Am reparat scutere electrice.
Un om bun la toate.
Apropo, am cântat chiar şi pe stradă.
Nu e o viaţă de lux.
Dar, aşa cum a spus odată Tom Zé,
"Tu creezi lux, eu creez gunoi."
Tu creezi iubire Eu creez singurătate
Mă întorc imediat.
- Ne vedem mai târziu. Spune pa, Rosa. - Ne vedem mâine, Rosa.
Ne vedem mâine.
- A mers bine? - Da.
- Ce aţi făcut? - Am lipit nişte flori.
Bună ziua.
Scuzaţi-mă.
Uite, ating cerul.
Şi mănânc un nor.
Cinematecă Mai 2023
Mergem, Rosa?
E o poartă în curtea noastră.
Joci bine?
Nu prea bine.
N-ai marcat niciodată un gol?
Nu.
- Ar trebui să te antrenezi mai mult. - Ştiu.
Bună.
- Cum a mers? - Foarte bine.
- Totuşi, a mâncat o îngheţată. - Serios?
Îi era foame.
- Rămâi la cină? - Nu, trebuie să plec.
- Îmbrăţişează-l pe unchiul. - Te rog, rămâi, unchiule.
- Data viitoare, promit. - Bine.
Dă-mi un pupic.
Haide.
Pa pa.
Ne vedem săptămâna viitoare. Mulţumesc.
La revedere.
Luni, ora 19:30 PATRU LUNI CU UN VISĂTOR
Verificaţi ultima pagină.
O hartă a comorii.
Totul ţi se serveşte pe tavă.
Uite.
Doamne. Ce ciudat!
Arată exact ca ea.
Ţi-am spus eu.
De ce nu te duci să vorbeşti cu ea?
Nu vorbesc cu fantomele.
Le Cinématographe.
Şi ce dacă?
E o lecţie.
Spune ceva în franceză.
Bună ziua.
Vizionare plăcută.
Bună ziua.
Aş dori să-i mulţumesc lui Augusto Dias pentru că este alături de noi astăzi.
El va face o scurtă introducere a filmului pe care urmează să-l vedem.
Pentru cei puţini dintre voi care încă nu ştiu
angajamentul estetic şi critic al oaspetelui nostru,
de câţiva ani încoace... Augusto Dias a vorbit
exclusiv prin citate în franceză din Robert Bresson,
sau din filmele sale.
Mă voi abţine să sărăcesc cuvintele sale
cu o traducere pentru cei care nu înţeleg franceza.
Cred că vom înţelege sensul lor original
prin expresivitatea renumită şi recunoscută a vorbitorului nostru.
Să-l ascultăm acum pe Augusto.
"Nimic nu sună mai fals într-un film
decât tonul natural al unui teatru
care imită viaţa şi redă sentimente studiate.
Filmul cinematografic,
unde expresia se obţine prin relaţiile dintre imagini şi sunete,
şi nu printr-o imitaţie realizată cu gesturi şi intonaţii ale vocii.
Una care nu analizează sau explică. Una care recompune.
Fără actori.
Fără roluri.
Fără punere în scenă.
Ci folosirea unor modele luate din viaţa reală.
Ceea ce contează nu este ceea ce îmi arată,
ci ce îmi ascund.
Şi mai presus de toate,
ceea ce nu bănuiesc se află în ei.
Între ei şi mine: schimburi telepatice,
divinaţie."
Eşti ocupat în următoarele zile?
Lucrez săptămâna asta.
Ce mai faci acum? Sondaje?
Lipeşti afişe?
Număr biciclete.
- Ai auzit, Clara? - Nu.
Vino să auzi asta.
Vin imediat.
De când e o slujbă să numeri bicicletele?
De când sunt plătit să fac asta.
De ce?
Voiai să faci mişto de mine sau să mă ajuţi?
Nu pot, zbor mâine.
Aş vrea să-ţi fac cunoştinţă cu un prieten care conduce o agenţie de publicitate.
S-ar putea să-ţi găsească ceva.
Super, mulţumesc.
Ce să fac?
Nu ştiu, o să-ţi spună el.
E cu normă întreagă?
Cred că asta e ideea. De ce?
Nu o să mai am timp pentru muzică.
Mi se pare mie sau muzicienii profesionişti exersează în fiecare zi?
A trecut mai bine de un an, şi nu te-am auzit niciodată cântând.
Nu eşti niciodată pe aici.
Ce ştii tu despre mine? Nici măcar nu întrebi.
Apari din când în când ca să faci câteva glume.
Asta se numeşte a avea o slujbă, fiule.
Datorită asta, poţi continua să faci slujbe de rahat.
Pentru că asta sunt.
Mi-aş dori să pot petrece mai mult timp aici cu voi.
Ce rost are dacă te plângi mereu?
Tatăl tău are dreptate, Nicolau.
Trebuie să-ţi ocupi timpul şi mintea.
Eşti mereu abătut ca o fantomă, e chiar înfricoşător.
Sunt cei mai frumoşi ani din viaţa ta. Profită la maxim de ei.
Nu mi se pare că sunt.
Asta e problema, laşi viaţa să treacă pe lângă tine.
Uneori îmi vine să te scutur.
Îndrăgosteşte-te de ceva sau de cineva.
Mai uşor de zis decât de făcut.
Munca îţi dă un scop în viaţă.
Nu e vorba doar de bani.
Toată această lipsă de scop nu-ţi face bine la cap.
E la fel pentru toţi prietenii mei.
Nimeni nu are o slujbă.
Au vise, nu-i aşa?
Sau planuri, obiective?
Ceva care să-i facă să se trezească dimineaţa.
Nu crezi că şi mie mi-ar plăcea asta?
Pur şi simplu nu mă văd făcând nimic.
Oricum, nu ca o slujbă cu normă întreagă.
Dar ce zici de ideea de a cânta ca muzician de studio?
Da, se plăteşte bine.
Ce mai aştepţi?
Nu poţi găsi un astfel de job pur şi simplu.
Aş avea nevoie de cunoştinţe, să găsesc pe cineva cu care să înregistrez.
Şi ce mai aştepţi?
Nu vezi că e nesigur?
Are 24 de ani, Clara. Nu-l trata ca pe un copil.
Să auzim ce are de spus.
Cred că asta e problema. Mi-am pierdut încrederea în mine.
Trupa mea nu ajunge nicăieri.
Nu m-am dus cu Inês să înregistrăm albumul.
În final...
Poate ar trebui să recunoşti că nu vrei să fii muzician.
Şi să închizi capitolul Inês odată pentru totdeauna.
E ca o scuză ca să nu faci altceva.
Vrem ceva...
Cum să spun?
Vrem ceva dinamic.
Înţelegi ideea?
Motivaţie, flexibilitate, dinamism.
Vrem să cultivăm acest spirit.
La urma urmei, firma mea este firma ta.
Altruismul face din firma noastră o companie mare.
Ce părere ai despre ce tocmai am spus?
Păi, sunt dinamic.
Aşa te vreau!
Motivaţie, flexibilitate, dinamism.
Un coleg de muncă este un prieten.
De aceea, mai mult decât tatăl tău,
sunt prietenul tău, înţelegi?
Sigur.
O să-ţi spun un secret.
Ştii de ce am ales biroul ăsta?
Nu.
Pentru această privelişte.
Mă inspiră să văd statuia acelui mare om.
Este un model pentru ceea ce cer atât de la ceilalţi, cât şi de la mine însumi.
Marchizul de Pombal a fost un nobil, dar şi un muncitor neobosit.
Aşa am început şi eu, de jos.
Aşa cum îţi sugerez să începi tu acum.
Pune-ţi sufletul în fiecare pliant pe care îl împarţi.
Când te uiţi la el, traficul care curge în ţesătura oraşului
este ca o linie de asamblare care nu se opreşte niciodată.
Semafoarele reglează ritmul lanţului.
Tocmai acolo colegul nostru trebuie să fie cel mai atent şi de ajutor.
Cel mai zâmbitor.
Scuzaţi-mă, trebuie să cobor acolo.
Hei, Nicolau.
Ce se întâmplă?
Trebuie să plec. Îmi pare rău.
Ce? Uneori cred că scriu cântece în zadar.
Azi nu pot gândi limpede.
Nu pot s-o fac.
Apropo, ştie cineva vreo cameră de închiriat?
O prietenă de-a mea a închiriat cu ceva timp în urmă.
- Poţi să-i trimiţi un mesaj? - Sigur.
Credeam că am stabilit fără telefoane mobile la repetiţii.
Şi eu credeam că am stabilit să organizăm un concert.
Serios? O să fim vreodată pregătiţi pentru un concert?
Mai întâi înregistrăm albumul. Apoi ne gândim la concerte.
- Mariana? - Pedro?
- Bună. - Salut.
- Nicolau întârzie puţin. - Da, mi-a spus că va întârzia.
Sunteţi prieteni de mult timp?
De mult, de când eram copii.
De ce întrebi?
Vorbeşte atât de mult despre tine încât parcă te şi cunosc puţin.
Chiar vorbeşte?
Te-am văzut de afară şi m-am gândit: "Cu siguranţă e Mariana."
Şi... cum m-a descris?
- Eşti sigură că vrei să ştii? - Sunt curioasă.
- Nu o să roşeşti? - Bineînţeles că nu.
Deja te-ai înroşit.
Ce şarmant eşti.
A spus că ai locuit în Roma. Cum a fost?
A fost grozav. Serios!
Cât timp ai stat acolo?
Doar un an, dar mi se pare că au trecut 10 sau 20.
De când te-ai născut, atunci.
Aşa e, parcă viaţa mea a început abia acolo.
E parţial adevărat, nu-i aşa?
Plecarea este primul pas spre construirea propriilor noastre vieţi.
Da...
Ai simţit la fel când te-ai mutat aici din Rio?
- De unde ştii asta? - Ştiu şi eu câteva lucruri.
Cum e bicicleta lui Nicolau?
Ar trebui să-şi ia una nouă.
Las-o baltă, n-o să-l convingi niciodată.
Bicicleta aia stătea prafuită, iubita lui a dus-o la reparat.
De atunci n-a mai coborât de pe ea. Iubita lui l-a părăsit.
Scuze că am întârziat, o culcam pe Rosa.
Nicio problemă.
- De ce râdeai? - De tine, evident.
E pe aici?
Stai liniştit, e la bar.
N-ar rata ultimul film din program.
"Un lucru care a eşuat poate, dacă îi schimbi locul,
să devină un lucru care iese bine."
Bem ceva?
Sigur.
Mă duc acasă. Mergeţi voi.
Sigur nu vrei să vii?
- Bine, atunci. - Mulţumesc că aţi venit.
- Ai grijă de tine. - Ne vedem curând.
Ai grijă de tine, distrează-te.
S-ar putea să-ţi fie de folos cuvintele lui Jean-Paul Sartre
citate de Erving Goffman în cartea sa de referinţă
Prezentarea sinelui în viaţa de zi cu zi.
Ascultă.
"Copilul se joacă cu corpul său pentru a-l explora, pentru a-l inventaria;
chelnerul din cafenea se joacă cu condiţia sa pentru a o conştientiza.
Această obligaţie
nu este diferită de cea care le este impusă tuturor comercianţilor.
Condiţia lor este în întregime una de ceremonie.
Publicul le cere să o realizeze ca pe o ceremonie;
există dansul băcanului, al croitorului, al licitantului,
prin care se străduiesc să-şi convingă clienţii
că nu sunt altceva decât un băcan, un licitant, un croitor.
Un băcan care visează este jignitor pentru cumpărător,
pentru că un astfel de băcan nu este în întregime un băcan.
Societatea îi cere să se limiteze la funcţia sa de băcan,
la fel cum soldatul în poziţie de drepţi se transformă într-un obiect-soldat
cu o privire fixă care nu vede deloc,
nici nu îi mai este menit să vadă."
- Interesant. - Fundamental.
Lăsând asta la o parte, munca de birou nu e nimic special.
Trebuie să fii organizat,
sincer,
şi priceput la calcule.
- Am studiat economia o vreme. - Mi-a spus fratele tău.
- Ai lucrat, nu-i aşa? - Desigur.
Dar nu în spatele unui ghişeu.
Da... Contactul cu publicul poate fi o provocare.
Să vedem cum te descurci.
Bună ziua!
Dacă nu cere chitanţă, nu înregistra.
Cum se deschide?
Poftim.
Mai repede cu restul.
Ia mai întâi mărunţişul. Aşa.
Întreabă-l dacă vrea să i-l împachetezi.
Nu, e în regulă.
Nu e nevoie să-l împachetaţi.
Restul.
Aş dori să vă pun o întrebare în scopul controlului calităţii.
Cum evaluaţi serviciul oferit, de la 0 la 5?
Cinci.
E mult. Nu vrem să i se urce la cap.
În cazul ăsta, zero.
Zero.
Va trebui să-ţi îmbunătăţeşti ratingul, Nicolau.
Haide, o să-ţi arăt magazinul.
Toaleta e acolo, să o foloseşti cu moderaţie.
Asigură-te că robinetul nu picură, nu trebuie să risipim apa.
O să-i cunoaşteţi pe cei mai buni clienţi ai noştri, fac parte din decor.
El este Manuel.
- Bună ziua, ce mai faceţi? - Bună.
El este Valério.
- Mă bucur să te cunosc. - Bună.
Şi Joana.
Profesoară.
- Îmbrăţişează-mă. - Vă cunoaşteţi?
Da, acest tânăr a fost elevul meu, nu mai ştiu în ce clasă.
În clasele a V-a şi a VI-a. Şi în clasa a VIII-a.
Deci pot să-l angajez cu conştiinţa curată?
Cu o conştiinţă foarte curată. E o adevărată comoară!
Am avut profesori buni.
Şi foarte cinstiţi. Mulţumesc foarte mult.
Mai predai acolo?
Nici vorbă. Asta nu e o ţară pentru profesori.
Am luat odată concediu medical şi nu m-am mai întors.
Valério, cum se numea filmul ăla care ne place atât de mult?
"Când m-am înălţat la Ceruri, le-am spus tuturor muritorilor de jos..."
"De acum încolo, duceţi-vă dracului, pentru că nu mai puteţi să mi-o trageţi."
Cum ţi se pare?
E frumos.
E foarte luminos dimineaţa.
Dormitorul meu e acesta.
De obicei e mai multă ordine.
Un prieten de-al meu stă aici pentru o vreme.
Iar acesta este dormitorul Annei.
- Intraţi. - Anna, el este Nicolau.
- Bine ai venit! - Bună ziua!
Sunt ocupată acum, putem vorbi mai târziu?
Sigur.
- Ne vedem în scurt timp. - Da.
De obicei e vorbăreaţă, dar nu şi când lucrează.
Cu ce se ocupă?
Face un doctorat în literatură comparată.
E o treabă grea.
- Frumos poster. - Îţi place?
L-am făcut eu.
Pentru un concert pe care l-ai organizat?
Da. Sunt membră al unui fel de colectiv.
M-am ocupat şi cu lipit de afişe.
Sper că nu ţi-am acoperit niciodată afişele.
Data viitoare, lipeşti afişe cu noi.
S-a făcut.
Ar trebui să cântaţi acolo.
Îi tot spun lui Artur. Alege doar data.
Credeam că o vom face, dar...
suntem cam blocaţi.
Plantele sunt frumoase.
Sunt ale Emmei.
Fata care stă în camera ta?
Exact, am cunoscut-o când locuiam în Barcelona.
A venit la Lisabona ca să locuiască cu iubitul ei.
Dar nu a mers.
Stă aici până se hotărăşte ce să facă.
Ştiu cum e.
Şi asta e bucătăria.
Avem câte un raft fiecare în frigider.
Dar poţi să iei orice vrei, nu ne pasă.
Atâta timp cât le pui la loc.
Ce altceva? Chiria se plăteşte pe data de 8 în fiecare lună.
Şi mai e şi veranda, care e locul meu preferat.
Şi asta e tot.
- Sună bine. - Atunci, bine ai venit.
Mi casa es tu casa.
Bună, iubirea mea.
Cum merg lucrurile în Montemor?
Aceasta este noua mea casă.
Data viitoare când vii la Lisabona, poţi sta aici.
Sunt o mulţime de plante, exact cum îţi place.
Pupici.
- Ai văzut noua plantă? - E frumoasă.
Da.
Preferata mea.
Am adus-o de acasă. E în regulă dacă o las aici?
Desigur.
João era acolo?
Nu, slavă Domnului.
E destul de rău cu toate mesajele şi apelurile telefonice.
De fiecare dată când îmi sună telefonul mă apucă...
Nu ştiu dacă vreau să fie el, înţelegi?
Da, ştiu.
Odată am fost atât de anxioasă încât am vomitat.
Serios? Se întâmplă aşa ceva?
- Vezi? Nu eşti chiar aşa de rea. - Da.
- Vreţi să fumaţi? - Nu acum, mulţumesc.
Tu?
Nici eu. Trebuie să o iau pe nepoata mea de la şcoală.
Ar trebui să le mai laşi.
Te deprimă şi mai tare.
- De ce nu ieşi undeva? - N-am unde să mă duc.
Haide, frumoaso. Curaj!
- Ne vedem în curând. - Pa.
Ne vedem în curând.
Poţi veni cu mine, e o plimbare plăcută până la şcoală.
Şi ne putem opri într-un parc pe drum.
Te-ai hotărât dacă rămâi?
Întrebarea de un milion de dolari.
Mi-aş dori ca João să-mi dea un motiv să rămân, dar...
e greu.
Nu-mi dă niciodată un răspuns direct.
Tot ce spune e: "Nu ştiu".
Indecizia lui mă omoară.
E ciudat să te aud spunând asta.
Eşti ca fosta mea iubită când vorbeşte despre mine.
Spune-mi, ce crede el?
Nu ştiu.
Chiar vorbeşti ca el.
Ne-am despărţit din cauza distanţei.
Serios?
Dar locuiţi în acelaşi oraş.
Nu renunţa încă.
Nu sunt sigură că merită să rămân aici pentru el.
Ba da, merită.
El şi Lisabona au devenit una şi aceeaşi.
Ceva prea trist şi dificil.
Mereu mă lovesc de un zid aici, indiferent ce fac.
Primesc doar slujbe de rahat, toate proiectele mele au eşuat,
începând cu relaţia care m-a adus aici.
Încearcă în Barcelona.
Am încercat, dar lui nu i-a plăcut deloc.
João nu era făcut să trăiască în străinătate.
Opţiunile noastre erau ca eu să mă mut aici sau să ne despărţim.
Aş fi fost atât de tristă dacă ne-am fi despărţit atunci, ne iubeam.
Eram la început.
N-am putut s-o fac.
Ce te-a determinat să o faci acum?
Nu-mi găsesc locul aici.
M-am izolat trăind cu el.
În doi ani, mi-am făcut doar câţiva prieteni.
Fără să pun la socoteală plantele, desigur.
Ascultă.
Da?
Vreau părerea ta despre ceva.
Am un costum de Moş Crăciun şi un angajat pe nume Nicolau.
O coincidenţă de care ar trebui să profităm la maxim, nu?
Îţi sugerez să-l îmbraci şi să te duci să atragi clienţi afară.
E iunie, Constantino. E foarte cald.
O să fie distractiv.
Şi ne va forma caracterul.
Ce poate fi mai nobil decât a face copiii fericiţi?
Tată, ce jenant!
Ba ar trebui să fii mândru.
Nimic nu e mai nobil decât să faci copiii fericiţi.
Ştiu, formarea caracterului.
Ţi-am adus asta de acasă.
- O să-ţi placă în noua ta cameră. - Bowie!
Super, mulţumesc.
Unde putem lua prânzul pe aici?
Eu îmi aduc mereu mâncare de acasă.
Şeful meu ia prânzul acolo.
- Mergem? - Mă duc să mă schimb.
Du-te.
Arăţi atât de bine în poză.
Scuzaţi-mă.
Deci?
Ce mai faci?
Spune-mi tu. Cum e noua locuinţă?
Am avut mult noroc în comparaţie cu ce se găseşte pe piaţă.
Colegii tăi de apartament sunt drăguţi?
Aşa cred.
Sunt fete mai mari.
Încă nu le cunosc prea bine.
Mă simt cam singur.
E doar o chestiune de timp.
- Scuze... - Mulţumesc.
Ceva de băut?
- Două beri. - Sigur.
Dar tu? Cum merg lucrurile acasă?
Nu contează. Spune-mi ce ai mai făcut.
Nu am prea multe de povestit, m-am mutat de curând.
Pe vremea mea, plecam de acasă doar ca să ne căsătorim.
Sau ca să ne mutăm împreună, cum spuneam pe vremuri.
Părăseam o familie ca să întemeiem una nouă.
Mi se pare minunat să împart o locuinţă cu prietenii.
Mărturisesc că te invidiez foarte mult.
Da, e mişto.
Dar e şi cam ciudat.
Nu ai cui să-i dai explicaţii, faci totul singur.
Şi... nu gătesc, nu iau cina.
Dar dacă nu iau cina, nimănui nu-i pasă. E alegerea mea.
Îmi place asta, îţi face bine.
Spune ceva. Pare că eviţi întrebările mele.
Nu o fac. Ce vrei să spun?
Relaţiile se uzează.
De acord, dar tu ce simţi?
- Scuze. - Mulţumesc.
Cu plăcere.
Nu e uşor să pui capăt unei relaţii de mulţi ani.
Mi-am dat seama că eram mult mai dependent de mama ta decât credeam.
Iar dependenţa provoacă durere.
Mie-mi spui.
Exact.
Sunt cum erai tu acum ceva timp.
Vino să lucrezi la magazinul de papetărie, ca să-ţi ţii mintea ocupată.
Ţi s-ar potrivi mai bine.
Bună ziua.
Aici Tigre de Papel?
Poftim.
Asta e tot?
"Instabilitate".
Acest cuvânt guvernează
toate aspectele vieţii contemporane în capitalismul târziu.
Instabilitate
în ceea ce priveşte munca,
mediul şi sexualitatea.
Totul este instabil.
Şi de ce?
Pentru că asta alimentează capitalismul.
Nu e vorba doar de forţa de muncă ieftină.
A existat dintotdeauna.
Ceea ce a realizat capitalismul este că,
cu cât este mai instabilă situaţia
a fiecărei persoane în parte,
cu atât capitalismul devine mai necesar
pentru a potoli anxietatea
creată de acea instabilitate."
Ce părere ai?
E bine.
Instabilitatea este cel mai bun concept pentru a descrie tineretul de astăzi.
Ca în filmul meu. Dar juriul nu mi-a înţeles ideea.
Este vorba despre tineri? Credeam că este vorba despre oraş.
Da, tinerii din oraş.
Sau oraşul tinerilor, dacă preferi.
Oricum, Manuel, talentul tău este scrisul.
Crezi?
Îţi iroseşti talentul cu filmele.
Ştii care e problema ta? Ţi-e frică de talentul tău.
Lasă-mă în pace. Nici măcar nu ştiu ce înseamnă asta.
Fugi de destinul tău, prietenul meu.
Mulţi pacienţi vin la mine pentru mult mai puţin decât atât.
Ar trebui să te duci la cineva.
De parcă mi-aş permite psihanaliza...
Cât câştigi pe şedinţă?
Asta ţine de secretul profesional.
Aşa este.
Dacă aş fi făcut alegerile potrivite acum 20 de ani...
De fapt, când eram de vârsta ta.
M-am încurcat cu femeile nepotrivite şi am lăsat-o pe cea potrivită să-mi scape.
Ai întâlnit-o pe femeia vieţii tale mult prea devreme.
Ai pus ştacheta prea sus şi apoi ai dat-o în bară.
Nimeni nu se putea compara cu acea femeie ideală.
Nevoia ta de a compara a devenit imposibil de satisfăcut.
Nu are sens?
Da.
Prietena mea m-a părăsit acum un an, şi încă sufăr.
Neghiobi fără speranţă!
Copii ce sunteţi!
Auzim discursul ăsta de secole întregi.
Nu mai putem suporta acel romantism
care e uşor sexist, demodat, prost deghizat.
Bieţii bărbaţi care n-au făcut nimic rău.
Femeile sunt rele.
Tu! Te rog, nu-i asculta sau vei ajunge la fel.
Mai ai timp să fii un bărbat demn de acest nume.
- Scuze, vindeţi foiţe de rulat? - Da.
Bună ziua.
Bună!
Lucrezi aici?
Nu.
Ăsta e un jaf.
Vrei să-mi fii complice?
Nu sunt sigur că pot avea încredere în Moş Crăciun.
- Pe care le vrei? - Pe cele albastre.
Cât costă?
E un jaf, îţi aminteşti?
Ideea e să nu plăteşti.
Locuieşti prin zonă? Cred că te-am mai văzut pe aici.
Se poate.
Stau la un prieten.
Ai fi putut să mă saluţi.
Nu eram sigură că eşti tu.
- Nu ştiam că o să-ţi aminteşti de mine. - Bineînţeles că da.
Ne-am distrat atât de bine în seara aceea.
Ce ai mai făcut?
Atâtea lucruri.
Cu excepţia terminării afurisitei de teze.
Te duci în direcţia aia?
Da.
Voiam să beau o bere pe undeva.
Îmi plac după-amiezile de vineri din Lisabona.
Auzi asta?
Ce să aud?
Sunetul oraşului.
E sunetul unei după-amieze de vineri.
Bună!
Hei, Chloé!
- Ce mai faci? - Bine. Tu?
Minunat.
- Nu ne-am mai văzut de mult. - Da, cum merge teza?
- Te superi dacă sărim peste asta? - Atunci ia o pizza.
Mulţumesc.
Nicolau.
- Salut, trebuie să mă întorc la muncă. - Vorbim mai târziu.
- Vrei o bere? - Sigur.
- Bună. - Bună.
Două beri, vă rog.
- Locul ăsta e foarte mişto. - Da.
Un loc ascuns în oraş, ca o insulă.
- Mulţumesc. - Desfăcător...
Îşi produc propria bere.
- E foarte bună, o să vezi. - Mulţumesc.
- Cu plăcere.
Despre ce este teza ta?
Îţi spun dacă îmi promiţi că nu te vei speria.
Sunt cam fricos, dar pot să încerc.
Se numeşte "Arhitecturi ale morţii".
Glumele tale nu sunt deloc amuzante.
- Ne aşezăm acolo? - Da.
La soare.
Moartea are o arhitectură?
E vorba despre cimitire.
Serios?
Cum anume?
Este vorba despre diferite moduri de a proiecta cimitire.
Crearea unor spaţii de relaţionare între cei vii şi cei morţi.
Compar Franţa şi Portugalia.
Super. De unde ţi-a venit ideea asta?
M-a fascinat modul în care ne raportăm la moarte şi la doliu,
simbolurile...
În plus, arhitectura se referă la spaţiu, iar moartea se referă la timp.
Et voilà.
Sună interesant.
E foarte pretenţios.
Dar trebuia să vin cu ceva.
Şi, întrucât Tiago e portughez, a fost un pretext la fel de bun ca oricare altul.
Oricum, voiam să vin la Lisabona.
Tiago e bine?
Cred că da, nu mai suntem împreună.
Serios? Ce păcat.
Dar suntem prieteni.
Şi avem tendinţa să recidivăm când vin la Lisabona.
Bine.
Stai puţin. Nu mai locuieşti aici?
M-am mutat în Ilha de Faro.
De ce?
Ca să privesc marea în timp ce-mi scriu teza.
Am cunoscut nişte tipi care studiază în Algarve.
Biologie marină, conservare, chestii de genul ăsta.
Toţi locuiesc pe insulă.
Am stat cu ei o dată, şi m-am îndrăgostit.
- De locul sau de cineva? - Un pic de amândouă.
E un loc magic.
Îţi poţi imagina să locuieşti chiar pe plajă?
La doar 20 de paşi de nisip. Am numărat.
Sună grozav.
Ai făcut vreodată sex pe plajă?
Nu.
Sunetul valurilor e uimitor!
Nu pot face asta.
Sunt prea bătrân.
- Nu spune asta. - Sunt epuizat.
Eşti în floarea vârstei. În floarea tinereţii.
Când se termină, oare, tinereţea?
Când vrem noi.
Când murim.
- La sfârşit? - Da.
Atâta timp cât putem alerga,
suntem încă tineri.
Bună dimineaţa.
La ce te gândeşti?
La cimitire, crezi sau nu.
Dimineaţa asta?
Sau după-amiaza?
Cred că n-am fost niciodată într-un cimitir.
Vorbeşti serios?
Ar trebui.
Te ajută să vezi lucrurile în perspectivă.
Sunt sigur că aşa e.
Ai vrea să mergem într-unul?
Putem face asta în weekendul ăsta.
Credeam că te-ai săturat de cimitire.
Dacă merg cu tine,
s-ar putea să-mi recâştig entuziasmul.
De fapt, am ales cimitirele mai degrabă din întâmplare.
De ceva vreme eram interesată de relaţia noastră cu morţii.
În special în lumea occidentală.
Într-o zi am dat peste un articol al unei asociaţii belgiene,
care sugera o perturbare masivă a acelei relaţii.
Această relaţie provoacă adesea multă poluare.
Persoanele decedate sunt fie îngropate adânc sub pământ
sau incineraţi cu substanţe extrem de toxice.
Ceea ce sugerează ei este super tare, compostarea morţilor.
Practic, readucerea corpului uman la un sistem de descompunere naturală.
E foarte tare!
E şi logic. Aşa se întâmplă în natură.
Să zicem că un mistreţ moare în pădure.
Zace acolo, pe pământ.
Primii prădători îi mănâncă carnea.
Apoi vin insectele.
Şi toate microorganismele, cum ar fi ciupercile şi altele,
ajută la descompunerea oaselor sale, ceea ce durează mai mult.
Deci, practic, moartea mistreţului hrăneşte alte fiinţe vii.
Este un ciclu care se reînnoieşte constant.
Este în contrast absolut cu ceea ce se întâmplă în societăţile umane.
Faptul că trebuie să ne depozităm morţii
duce la situaţii destul de absurde.
În Paris, există atât de mult spaţiu rezervat pentru morţi,
în timp ce mulţi oameni locuiesc în apartamente extrem de mici.
Locuinţa mea era mult mai mică decât un mormânt din cimitirul Montparnasse.
Nu se poate!
Îţi plac pisicile?
Da.
Nu-mi plăceau când eram copil.
Am fost zgâriat de o pisică şi mi-a fost frică.
În plus, oamenii spun mereu că pisicile sunt vicleane şi perfide.
Iar câinii sunt cu adevărat loiali.
Dar conceptul de loialitate este atât de complex.
Apoi am vizitat o necropolă în Rabat care era plină de pisici.
Era frumos!
Erau ca nişte creaturi divine printre morţi.
Păreau să ştie mai bine decât mine despre toate astea.
Despre moarte.
Despre viaţă.
Stând la soare.
Atunci am început să-mi placă pisicile.
Şi cimitirele.
Dar n-am mai găsit niciunul atât de frumos ca acel cimitir.
Există un cimitir în Suedia în mijlocul unei păduri.
Probabil că este cel mai frumos pe care l-am văzut.
Şi ştii care e cea mai frumoasă pisică pe care am văzut-o?
Nu.
Nu crezi că sunt puţine pisici în Lisabona?
Nu ştiu. Nu m-am gândit niciodată la asta.
Asta e ceva ce nu-mi place la Lisabona.
Cred că e mai mult un oraş al câinilor decât un oraş al pisicilor.
Ce oraşe pentru pisici cunoşti?
Roma, Atena...
- Istanbul. - Ai călătorit peste tot.
Asta îmi place cel mai mult.
În fiecare vară călătoresc undeva.
Cum îţi permiţi asta?
Muncind. Cum altfel ar putea fi?
Salariile în Franţa nu sunt la fel ca aici.
Am întrebat la o cafenea, nu lucrez pentru 5 euro pe oră.
Da, asta câştig eu.
Nu poţi călători cu banii ăştia, mon petit.
- Am plecat de la părinţii mei. - Bravo.
Pas cu pas.
Dar dacă vrei să vii cu mine, va trebui să câştigi mai mult.
Vorbeşti serios?
Nu ţi-ar plăcea să mergi în Grecia?
Mi-ar plăcea.
Nu sunt sigur că pot, totuşi.
Haide! Ce plictisitor.
Nu eşti deloc amuzant aşa.
Mi-ar trebui bani.
Sunt atâtea insule.
Unele sunt scumpe, altele nu.
Nu ai nevoie de nimic acolo.
Dormi pe plajă.
Mănânci roşii şi brânză feta.
Şi te speli în mare.
Două săptămâni în paradis.
- Când pleci? - Nu sunt sigur că plec anul ăsta.
Credeam că mă inviţi.
Trebuie să vorbesc cu prietenii cu care merg acolo.
Şi acum mai e şi gaşca din Faro.
Plănuim să mergem la o ZDA în Franţa.
- Un ce? - Zonă de apărat.
O zonă de ocupare a terenurilor pentru a opri marile proiecte de dezvoltare.
- Când te întorci în Franţa? - Peste două zile.
- Atât de repede? - Da.
Am venit la Lisabona ca să-mi iau restul lucrurilor.
Credeam...
...că te întorci la Faro.
Nu, vin să mă ia de aici luni.
Am aranjat cu maşinile, şi mergem ca o caravană.
Poate facem şi nişte activism pe drum.
Cred că o să mor de durere, Chloé.
Eşti în locul potrivit.
Eşti un narcis sau o narcisă?
Eşti băiat sau fată?
Sunt el şi sunt ea
Sunt un narcis şi o narcisă
Sunt o floare Şi sunt o fată drăguţă
Eşti un narcis sau o margaretă?
Eşti băiat sau fată?
Sunt el şi sunt ea
Sunt un narcis şi o margaretă
Sunt o floare şi sunt o domnişoară frumoasă
Bună, sunt pe pod.
Lângă locul despre care ţi-am spus.
Da.
Ne vedem în curând. Pupici.
Vor ajunge în curând.
Mulţumesc pentru zilele astea.
N-am fost niciodată mai fericit în toată viaţa mea.
A fost foarte special şi pentru mine.
Trebuie să plec.
Ne vom mai întâlni?
Întâlnirile aduc fericire.
Despărţirile aduc întâlniri.
Mi-a fost întotdeauna greu să decid unde să mă stabilesc.
Cred că e normal.
Sunt împărţită din cauza părinţilor mei.
Tatăl meu e francez iar mama mea e italiancă.
Şi...
Uneori consider asta tragic.
Alteori, cred că e frumos...
să poţi alege un mod de viaţă diferit,
între mai multe locuri.
Dar de ce spui că e tragic?
Desigur că exagerez, dar...
te simţi împărţit între două lucruri.
Nu poţi fi într-un loc fără să te gândeşti la altul.
Văd asta foarte des la mama mea, de exemplu.
Am plecat în Franţa din cauza slujbei tatălui meu.
Şi după toţi aceşti ani,
mama mea încă spune că nu a vrut să plece din Italia.
E mereu nostalgică...
Nu vreau să fiu cineva
care idealizează mereu locul în care nu se află.
E un restaurant adevărat, nu o capcană pentru turişti.
Am fost într-un local unde friptura era descrisă în trei limbi.
Bife à l'ancienne la grătar.
Chelnerul îmi spune că e friptură în sos de boabe de piper.
O comand, îmi place sosul de boabe de piper.
Friptura vine fără sos.
El zice: "Nu l-ai comandat."
Eu zic: "Mi-ai spus că e friptură cu sos de piper."
El zice: "Sosul e opţional."
Ei bine.
- Dle Constantino, masa dv. e gata. - Mulţumesc.
Deci ai cunoscut o franţuzoaică.
Eşti mai norocos decât mine.
Zilele trecute, m-am întâlnit cu Maria la ea acasă ca să ieşim.
Am încercat să o sărut de bun venit, iar ea şi-a întors faţa.
Mi-a spus: "Sunt sensibilă la mirosuri."
La fel de bine putea să spună: "Miroşi".
Aşa cum am spus, sunt o victimă a abuzului.
Pe de altă parte, ghinionist în dragoste, norocos la jocuri de noroc.
Ţi-am spus că am pus ochii pe un magazin nou?
Nu.
Am făcut o ofertă şi au acceptat-o.
Bine. Felicitări.
E o veste bună şi pentru tine.
Aş vrea să-ţi fac o ofertă.
Ce-ai zice să te ocupi de magazinul nostru?
Locul ăsta funcţionează pe pilot automat.
În afara orelor de şcoală, sunt doar cei trei clienţi obişnuiţi.
Şi eu m-aş concentra pe punerea pe picioare a noului magazin.
La începutul anului şcolar, am angaja mai mult personal,
iar tu ţi-ai conduce propria echipă.
Asta ar însemna, evident, o mărire de salariu considerabilă.
Vorbeşti serios?
Îţi mulţumesc pentru încredere.
O să mă gândesc.
Mulţumesc.
Următoarea piesă se numeşte "Out there".
Simţim prin această limbă a noastră
Care are acelaşi cuvânt pentru vreme
Fie că e acolo afară sau aici
Bine că ai insistat, altfel n-am fi cântat niciodată.
Cred că şi formaţiei i-a plăcut.
Miguel era supărat din cauza câtorva greşeli.
Nu contează! A fost un concert al naibii de grozav.
Aţi fost nemaipomeniţi!
- Frumos. - E momentul perfect să înregistrăm.
- Lucrăm la asta. - Trebuie să o faci.
Eşti aici?
Eram în spate, nu mă puteai vedea.
Voiam să-ţi fac o surpriză.
Ce s-a întâmplat? Ai rămas fără cuvinte?
Probabil.
Hai să mergem acolo.
Jucaţi foarte bine.
Complet diferit faţă de când am plecat.
Repetăm mai mult.
O să înregistrăm.
Albumul despre care se vorbeşte atât de mult! Un an mai târziu.
Ai făcut bine că nu ai venit cu mine.
Pe de altă parte, ai fi putut să te duci şi să te întorci la timp.
Glumesc.
Deci, ce te aduce la Lisabona?
Am venit în weekend.
Aveam nevoie de aerul proaspăt al oraşului.
Când eşti în suferinţă, ai nevoie şi de o gură de aer.
Şi dacă tot ai un concert...
Ai venit pentru asta?
Nu doar pentru concert, dar parţial da.
- E cineva cu tine? - Nu, am venit singură.
Trebuie să recunosc că m-ai luat prin surprindere.
Ştiu, se vede.
Inês, eşti aici!
Felicitări pentru concert, a fost grozav.
Da, şi mie mi-a plăcut.
Scuze că te întrerup, dar vor să eliberăm scena.
Sigur, vin imediat.
Nu m-ai sunat deloc...
Am fost confuză...
A fost un an intens, am avut atâtea de rezolvat.
Relaţia noastră, întrebările tale...
Nevoia ta de răspunsuri...
Toate astea mă apăsau, aveam nevoie să mă eliberez.
Dar simt că s-ar putea să fie momentul potrivit să mă întorc.
De aceea am venit în weekend, ca să iau pulsul situaţiei.
Să te întorci la Lisabona?
Desigur, unde altundeva?
Nu sunt sigură că viaţa asta mi se potriveşte.
La început e minunat, dar viaţa într-o comunitate nu e uşoară.
După o vreme, devine claustrofobic şi toxic.
Toată lumea ştie totul despre toată lumea.
Nu ştiu. Mi-a lipsit propriul meu spaţiu, de aceea m-am dus acolo.
Da, înţeleg.
Şi m-am gândit...
ar fi mişto să-ţi văd noua locuinţă.
Ai spus că pot sta acolo.
Da, am spus.
Nu trebuie să mă întorc duminică.
Aş putea să mai stau câteva zile, de dragul vremurilor trecute.
Ce zici?
Sigur... Da... Sună bine.
O să-mi strâng lucrurile. Putem vorbi mai târziu?
Sigur, o să fiu la bar.
Nicolau. Bravo!
V-a plăcut?
Sunt atât de mândră.
- Vorbim mai târziu, bine? - Da.
Miguel, trebuie să vorbesc cu tine.
Ce concert grozav, nu?
Da, foarte frumos.
Dar nu sunt sigur că voi putea înregistra albumul.
Ce vrei să spui?
Păi...
- Cred că plec. - Unde?
În Franţa.
Ai înnebunit?
Nu.
- Vorbeşti serios? - Da.
Ce? Din cauza tipei de la cimitir?
Abia o cunoşti.
Ştiu, dar chiar trebuie să fac asta.
Dar trupa?
Exact... Nu ştiu.
Cum adică nu ştii? Suntem pe cale să intrăm în studio.
Ştiu.
- După atâţia ani. - Ştiu.
Şi acum pleci?
O trupă e o unitate organică, nu poţi pleca aşa.
Ţi-am spus că ar trebui să scrii mai repede.
Eşti atât de perfecţionist încât a durat o veşnicie.
Viaţa trebuie să meargă mai departe.
Te rog, spune-mi că glumeşti.
Vorbesc serios.
Du-te dracului.
Nu mă deranjează dacă îţi iei alt basist.
M-ai auzit, du-te dracului.
Bună dimineaţa!
Bună dimineaţa.
La ce te gândeşti?
Dacă îţi vine să crezi... la cimitire.