Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Quan la Nora feia sisè,
va haver de fer una redacció en què ella havia de ser un objecte.
Immediatament, va escollir ser casa seva.
Va descriure com a la casa li tremolava la panxa
quan ella i la seva germana petita baixaven corrents per les escales.
La casa veia com feien drecera passant pel forat de la tanca
abans d'agafar el camí cap a escola i desaparèixer de la seva vista.
Es preguntava si la casa s'estimava més estar buida i lleugera
o plena i feixuga.
Si als terres els agradava que els trepitgessin.
Si les parets tenien pessigolles.
O si sentia dolor.
I va pensar que sí, que probablement s'estimava més estar plena.
Abans que ells, ja havien passat per la vida de la casa
altres persones i mascotes.
El seu rebesavi havia mort al dormitori del segon pis,
el mateix on va néixer la seva àvia,
i on ara dormien els pares.
No puc continuar així!
- Ja hi som! - No puc, no puc!
El seu pare deia que la casa estava torta per un defecte
descobert quan s'acabava de construir, feia cent anys.
A la redacció, deia que feia l'efecte que la casa s'enfonsava,
que s'ensorrava,
però a càmera molt lenta,
i que tot el temps que la seva família hi havia viscut
només era una porció de segon amb la casa suspesa a l'aire.
Anys més tard, llegint el text,
es va adonar que evitava l'ús de la paraula "baralles",
i deia que els seus pares "feien soroll".
Però hi havia una cosa que a la casa li agradava menys que el soroll:
el silenci.
Quan el seu pare se'n va anar, la casa es va fer més lleugera.
El soroll que feien els pares va desaparèixer.
Però la casa trobava a faltar tots els altres sons que ell feia.
La mestra li va posar la nota màxima i al pare li va agradar molt.
La Nora va recuperar aquella redacció quan buscava un monòleg
per a les proves d'ingrés a l'Acadèmia de Teatre,
però la va decebre que fos tan poc emocional.
Va optar pel monòleg de Nina a La Gavina.
"Soc una gavina, no, no, soc una actriu".
"Sí, això és el que soc".
Nora?
Nora, obre la porta.
Crec que no puc fer-ho.
- Nora, obre la porta. - Dona'm un moment.
Va, obre.
Com estàs?
Bé.
Estic repassant el text aquí, que no hi ha gent.
Però si ja te'l saps.
- Ja hi hem passat, per això. - No, no és el mateix.
No puc, no puc sortir.
T'entenc.
Ara respirarem, respirem junts.
Mira'm.
Respira.
Molt bé, respirem tots dos.
No puc respirar amb això.
Això ho arreglem a baix, amb algú de vestuari.
Vine.
I l'aigua? M'havien de portar aigua.
A baix n'hi ha.
No pot ser, anem cinc minuts tard.
No passa res.
Si puja a l'escenari, tot anirà bé.
Se'm descol·loca...
No, està bé, està bé.
Escolta... Em podries fer un favor?
- Vine amb mi. - Ara?
Sí.
Estic una mica nerviosa...
necessito una mica de...
Una cosa com ara...
- No tenim temps. - Esclar que sí.
- Para... - Sí que tenim temps.
- Estàs... - D'acord, doncs pega'm.
Només una bufetada, per desencallar-me.
- No! - Si no, no podré sortir. De debò!
- Estàs bé? - Sí.
Va, hòstia!
- No, no! - No puc respirar.
Què fas? No...
- Ajuda'm! - Para!
- No... - Nora!
- El trenco, el trenco! - Espera!
Ja vinc!
Yngvar, em reps?
Tenim 20 segons.
Estàs a punt?
Estem a punt?
Sí.
Escolta!
Vas dir que em salvaries.
I tot el que vas fer va ser perseguir-me fins a la foguera!
Vaig deixar entrar els teus fills a casa meva.
I tot i així, vas testificar contra mi!
- Hauríem d'haver demanat un càtering. - No.
- És molt estressant, això. - Prou.
Ei, ei...
No passa res, no passa res.
- Mama, puc menjar pastís? - Esclar.
És que...
Li he dit que pari, que ja se n'ha menjat quatre trossos.
- Mama, sisplau. - No.
Menja una altra cosa abans.
- Ha estat un parlament preciós. - Gràcies.
L'he fet en nom de totes dues.
Ella estava molt orgullosa de tu, sempre parlava de tu.
- Ja. - La mama...
- Sí. - Ai, la Sissel...
Em portava al teatre, anàvem al Teatre Nacional.
Sí?
De la universitat. I tu, de què la coneixies?
Em sap greu, la veritat és que no estàvem preparades...
Mira, l'àvia treballava aquí, abans de posar-se malalta.
Parlava amb els que volia ajudar, o ells li parlaven a ella.
Li explicaven molts secrets.
De petita, jo els escoltava per aquí.
Per l'estufa.
- I et deixaven? - No, no ho sabien.
Ha passat molt de temps, però...
No sé què m'heu de dir, si m'heu de donar...
el condol o l'enhorabona.
Bé... Parlàvem de tant en tant.
- Què passa? - No, no res.
- Ha vingut el papa. - Què?
- Sí, ho sabies? - No.
Li vaig dir quan era, però...
Hola, papa.
Guaita-la!
Disculpeu.
Hola.
Les meves nenes...
- Has vist l'Erik? - No, és aquí?
Erik!
No t'he vist a l'església.
No m'hi he vist amb cor.
Però per què ho heu fet a l'església?
- Que es va fer creient, al final? - No.
Ens va semblar que estaria bé.
És...
És molt trist.
Va ser una mare fantàstica, oi?
I era tan guapa...
Guapa?
Guapa com vosaltres, i intel·ligent com el dimoni.
Sempre tenia raó.
Mira, ha vingut l'avi.
- Hola, noi. Com va? - Hola.
Bon dia.
- Hola. - Hola, quant de temps.
Even.
Ja el conec, l'"Evan"!
Si en fa, d'anys!
Que gran que t'has fet!
- Ets el més alt de la classe? - No, no ho crec.
No ho creus?
Ets el terror de la classe?
Tampoc?
- Ei. - Hola.
Té.
Estava pensant en tu.
- I això? - Són meus.
Com et va?
Bé, per què?
Hem de parlar, ara que soc a la ciutat.
D'acord.
T'he d'explicar una cosa.
I no m'ho pots dir ara?
No, aquí no.
Ja va sent hora que ens asseguem a parlar, tu i jo,
no trobes?
El Fredrik se'ls pot endur, amb el seu Toyota.
- Perdó. - Vaja!
No cal, gràcies.
Espero que no vulgui... Que ara no es pensi que...
Que ara de sobte vulgui fer de pare.
- Que em vulgui consolar o el que sigui. - No.
Però està bé que ho intenti.
També deu ser difícil per a ell.
Pregunta-li per la casa, què pensa fer.
- Per què ho dius? - Perquè és seva.
- Sí? - Sí.
L'hi va deixar a la mama amb el divorci, però no van signar res.
I doncs?
Ens anirien bé els diners, tal com estan pujant els interessos...
Pregunta-l'hi.
No goses mai plantejar-li res de problemàtic.
No?
De debò que no?
No.
- I tant que sí. - Mai.
- Hola. - Hola.
Estàs esplèndida.
- Jo ja he menjat. A tu què et ve de gust? - Amb un cafè ja faig.
- Res més? - No.
Un cafè per a aquesta senyoreta tan guapa.
- Un cafè? - Sí, sisplau.
No voldrà res més?
Era bo?
Servit per vostè, tot és bo.
Es pensa que som parella.
Penso molt en tu, em fas patir una mica.
Ja.
I tu com estàs?
Molt bé, amb moltes coses alhora.
T'han dit que faran una retrospectiva de les meves pel·lícules a França?
No, qui m'ho hauria d'haver dit?
I estic fent una pel·lícula nova.
- Sí? - Sí.
No et rendeixes, eh.
Crec que és el millor que he escrit, i el Michael també ho diu.
El Michael! Encara produeix?
Diu que les coses se'm posen a favor.
El meu documental s'ha vist en molts països.
- Les coses se'm posen a favor. - Gràcies.
Em vas dir que m'havies de comentar una cosa.
Sí.
La pel·lícula tracta d'una...
d'una noia jove, una mare jove que...
Vull que facis tu el paper.
Ho he escrit per a tu.
Només el pots fer tu, aquest paper.
Moltes gràcies.
Però no m'has vist mai treballar.
Sí, unes quantes vegades.
- A Medea.-I te'n vas anar a l'intermedi.
- Ja en vam parlar. - Saps que no suporto el teatre.
L'escenografia era horrorosa, però tu estaves molt bé.
Amb dos minuts en tinc prou, per veure si un actor val.
I aquest paper
t'anirà bé en molts sentits.
Et mereixes fer alguna cosa més personal
que obres de fa dos-cents anys per a una colla de jubilats.
És un paper com cal en una pel·lícula.
Ja, i t'aniria bé a tu per trobar finançament;
la sèrie que he fet ha anat molt bé.
I tant.
M'aniria bé.
He parlat amb el Michael,
està molt segur de trobar finançament.
Rodaríem a casa.
A casa nostra?
Sí.
- No. - És perfecta.
No hi vull tenir res a veure.
Et podràs alliberar d'aquella sèrie tonta.
Ja fa temps que es va acabar.
Tu vals més que allò.
- L'has vista? - Sí.
I què n'opines?
- El que n'opino tant hi fa. - No.
M'agradaria molt parlar de què t'ha semblat.
Aquestes coses no m'agraden, no hi ha imatges potents.
Quasi no se't veu la cara, ni els ulls.
Però jo què sé... A la gent li agrada.
M'és igual el que pensi la gent, vull saber què en penses tu.
Nora, amor, no eres tu, el problema.
Aquest paper
podria ser la teva oportunitat.
No treballarem junts, papa.
No sabem ni conversar.
Però llegeix el guió, carai, i et truco.
No em truquis més. Quan em truques, se't nota que has begut.
- Et truco perquè pateixo per tu. - Doncs no et permeto que pateixis per mi!
- Nora, llegeix el guió, almenys! - Per què?
No se'n farà res, igualment.
Atureu-vos!
¡Alto!
No.
Seu i no et moguis.
Tu seu i queda't quieta.
Estava assegut al seu costat durant la projecció i...
De vegades, el mirava i el veia...
molt commogut, també, per la pel·lícula.
Sí.
Ho sento, és que...
Potser feia vint anys que no la veia,
i recordo aquell moment vívidament, amb tot detall.
Els...
dies al set de rodatge.
La gent.
És que jo rodo amb amics.
Són la meva família.
Especialment en aquesta pel·lícula, oi?
- Ho diu per la meva filla, l'Agnes? - Sí.
Sí, és la que interpreta l'Anna.
Moltes gràcies.
Una última pregunta, abans de deixar que se'n vagi.
Crec que tothom aquí ho vol saber.
No ha rodat cap llarg de ficció
des de L'Idylle, fa 15 anys.
Tornarem a veure una pel·lícula de Gustav Borg?
Això espero.
Jo també ho espero.
Gràcies, Sr. Borg.
Gustav!
Gustav.
Perdoni, coneix la Rachel Kemp?
Li ha agradat molt la seva pel·lícula, i vol convidar-lo
a un sopar que fa a l'Excelsior.
El coneix?
El Festival ho paga tot, esclar.
És el Gustav Borg, el director.
Està convidat al sopar de la Rachel Kemp.
Molt bé.
Disculpi, és un sopar privat.
Gustav Borg!
Gràcies per venir.
- Vaig a buscar-li una cadira. - Hola.
Gràcies.
M'ha impressionat molt la seva pel·lícula.
És una veritable obra mestra.
És preciosa.
Gràcies.
- És excepcional. - Preciosa.
Com ha anat la seva projecció?
- Ha anat bé. - Au, va, ha sigut increïble.
Al públic li ha encantat, ella està fantàstica.
L'ha de veure, quan s'estreni.
- He de... - Com funciona això?
M'agradaria fer pel·lícules com les teves.
M'ha deixat tocada.
No sé si havia vist mai una pel·lícula així.
M'ha...
commogut.
Gràcies.
Fa temps que penso a fer una pausa, de fet.
Tinc un munt de projectes.
I són bons papers, però...
no tenen res a veure amb mi.
Doncs rebutja'ls.
El Sam perdria la xaveta, si ho deixés així, sens més.
I hi té el seu dret.
Que el bombin, el Sam!
És la teva vida.
I tu?
Tens res de nou entre mans?
Em pensava que sí, però...
No trobes els diners?
Més o menys.
Et portarà a l'hotel.
Gràcies!
- Ha estat un plaer. - Per a mi també.
Rachel, tinc el teu mòbil!
Que no te n'anaves?
Vols que me'n vagi?
- Molt bé... - És que això s'està posant molt...
tendre i íntim.
Que no t'agrada la tendresa?
Sí, sí que m'agrada, la tendresa.
I què et fa por?
La intimitat?
- Ja ho veig, que et costa una mica. - No, no és això.
- No? - Que estiguis casat és perfecte,
perquè així no he d'afrontar, en una relació seriosa,
com n'estic, de fotuda.
Hòstia, és una mica bèstia, dir això de tu mateixa.
Com n'estàs, de fotuda?
- En una escala de l'u al cent? - Sí.
Vuitanta.
- Vuitanta. - Queda un 20% de marge...
Sí, és amb el que tu et relaciones, aquest 20%.
- Has parlat amb el director? - Sí.
Diu que...
hauria d'anar a teràpia.
- Sí? - No.
- Ja, però per què no? - Ara no diguis que sí.
No, però és que si és algun tipus de fòbia,
potser t'ajudaria.
Però no és tan greu, només m'ha passat una vegada.
- Et vaig haver de pegar. - Ja, sí, allò...
Em sap greu.
Allò va ser una mica violent, però...
- Ara em denunciaràs? - No, et prometo que no.
- No m'ho facis, això. - Em sap greu.
Crec que ja em conec massa a mi mateixa, no necessito teràpia.
Doncs jo pensava just el contrari!
No, no.
- I doncs? - La meva mare era...
Bé, era psicoterapeuta.
Però no faràs teràpia amb ella.
- Només vull un últim petó. - Sí, però...
- No, així no! - D'acord, però ja està.
- Fins demà. - Fins demà.
És que sortir a l'escenari és una cosa totalment contraintuïtiva.
Tot el teu cos crida, i tu surts allà davant d'un munt de públic,
i no tens on amagar-te.
Però també disfrutes, no? No és només la por...
No, esclar, m'encanta!
I també hi ha altres coses...
La frustració, la ràbia,
la sensació d'injustícia per ser la que assumeix la responsabilitat...
Si li retreu a ell que defugi els conflictes,
és perquè ella fa el mateix i s'odia per fer-ho.
Crec que disfruto sobretot amb el procés
de creació del personatge,
d'entrar en la seva perspectiva...
ens els seus sentiments...
de transformar-me en una altra persona.
I, al seu torn, això em dona seguretat per connectar amb el que jo sento.
O sigui que no vols ser tu mateixa? És això?
És el que sembla.
- Què hauria dit la mama? - Ja.
No facis trampes, des de més enrere!
No, no, vine aquí!
No tan lluny.
No, no!
Aquí, aquí!
Tens nòvio?
No, no ben bé.
I no en vols tenir?
Sí.
Però no sempre és fàcil.
Jo t'estimo.
Sí.
Jo també t'estimo.
Em vull casar amb tu, quan sigui gran.
M'agrada que ho diguis.
- Però no podrà ser. - Ja ho sé.
T'has adormit?
No.
Fa tanta gràcia...
Ves per on, m'acaben de proposar matrimoni, aquí baix.
Enhorabona.
Gràcies, no passa cada dia.
Avui, quan ha tornat de jugar al parc,
se m'acosta, em mira als ulls i em diu: "Ja t'entenc".
- D'on ho ha tret això? - No ho sé.
- Tu ho dius això? - Potser ho ha sentit a l'escola.
Tan petits ja es diuen "ja t'entenc"?
Estàs bé?
Disculpeu.
Què passa?
No passa res, però jo ja me n'aniré.
No, espera.
- Estic bé, estic bé. - Segur?
Sí.
- N'estàs segura? - Sí.
- Ha passat alguna cosa? - No, de debò, perdona.
D'acord.
- Està bé? - Sí.
- Creus que pot estar tenint una recaiguda? - No, no ho crec.
- Crec que se sent una mica sola i ja està. - Ja.
I això t'incomoda?
Una mica.
- Hola. - Hola.
- Se'm fa estrany. - Ja.
Quan la mama es va posar malalta, fins i tot vaig pensar de...
venir a viure aquí
amb l'Even i l'Erik.
- T'agradaria viure aquí? - No.
I tampoc no ens podríem permetre de pagar-ne més que ningú.
Ja m'ho he mirat tot, només hi ha papers vells.
Moltes gràcies per haver-ho fet tot tu.
És fantàstic.
Per mi, podem llençar tot el que no t'interessi.
N'estàs segura? Hi ha coses molt boniques.
Coses amb un valor sentimental, mira si vols res.
A mi m'agrada molt aquest gerro.
Sí que és maco.
Vaja, com que m'agrada a mi...
No.
- No, queda-te'l. - No funciona així.
Ho mirem tot juntes i decidim, és la gràcia.
Sí.
Me'l quedo.
Déu meu.
RECORDA APAGAR ELS FOGONS
Quant de temps es quedarà?
No m'ho ha dit.
Ha vingut a vendre la casa, no?
No ho sé.
Ha dit que arribaria a les dues, pots preguntar-l'hi.
No ho crec.
Faràs com si no hagués vingut?
Ho intentaré.
No ve a vendre la casa. Jo també m'ho pensava, però...
Pel que es veu, té un projecte.
Què has dit?
Bé, no és res dolent, farà una altra pel·lícula.
I quin projecte és?
Te'n va parlar.
La meva pel·lícula? La que va escriure per a mi?
Sí, la que vas rebutjar.
- Ha tret diners? - Això sembla.
No em va dir tant, potser ens ho vol explicar avui.
Em va preguntar si hi series.
D'acord.
És ell?
Sí.
Merda, aquesta no és la Rachel Kemp?
- Merda! - Ei! Nora...
Ei, però...
Ha estat un plaer tornar-vos a veure.
Hi ha una cafeteria, a un parell de minuts, per allà.
Ja us avisarà la Rachel.
- Hola. - Hola.
- I la Nora? - Se n'ha hagut d'anar.
Rachel, és la meva filla, l'Agnes.
- Hola, soc la Rachel, encantada. - Hola, encantada.
- Tu també treballes en això? - No.
No, però de vegades m'ajuda a documentar-me.
Soc històrica...
Acadèmica d'Història.
Perdó, no...
Ja no sé ni parlar.
La reconeixes?
Feia d'Anna a la pel·lícula.
Fa molts anys.
És clar! I tant!
Ets l'Anna.
És veritat, ara ho veig.
Em puc fer una selfie amb tu?
Estic enlluernada!
Gràcies.
Llavors... Ella és aquí, parlant amb el seu fill.
És l'última escena, el final.
Li està fent alguna cosa de menjar.
És important, per a ella, potser és l'últim gest maternal.
Vine.
S'abracen i ell se'n va.
I tan bon punt es tanca la porta, hi ha alguna cosa en ella...
que canvia.
Quasi com si es relaxés.
Com ho veus?
El nen ha quedat amb el seu pare, així que no té pressa.
Aquí hi ha la corda per...
- Per assecar la roba. - El cordill.
- El cordill d'estendre. - Això, el cordill d'estendre.
Llavors, entra aquí i comença a preparar-ho.
De sobte,
sent com s'obre la porta del porxo.
Vine.
És el seu fill.
S'ha deixat la bandera, la bandera de Noruega.
Ja, és 17 de maig, la festa nacional.
Sí.
T'he dit que tot això és un sol pla?
- Un pla seqüència? - Sí.
Tot?
Tot el final és un sol pla seqüència.
Res de muntatge, completament sincronitzat en temps i lloc.
Bé.
El noi es queda un moment mirant-la.
Veu que passa alguna cosa, però no entén què és.
Així que agafa la bandera i surt corrents.
Ella s'acosta aquí per assegurar-se que aquesta vegada sí que se'n va.
Només sentim com es tanca el portell del jardí
perquè la càmera és aquí, amb ella.
Això és crucial.
La seva expressió aquí.
Què pensa?
Exacte.
I llavors torna cap aquí.
- Aquí és on ho fa? - Sí.
Creus que aguantarà el seu pes?
Va aguantar el pes de la meva mare.
La teva mare?
Sí.
Però no va ser aquí...
Sí.
Va ser fa molt de temps.
No.
Va fer servir això.
Això?
Sí, per estar prou amunt.
Però això no és veurà.
El pla s'acaba amb ella que entra i tanca la porta.
Només se sent el soroll.
Mentre la càmera s'allunya.
Puc preguntar per què no us vau mudar després?
Sí que ens vam mudar després.
A Suècia, el meu pare era suec.
M'agradaria molt que em parlessis d'ella.
La del guió no és la meva mare.
Però em deixarien fer-ho igualment, no?
Sí, sí... Ja ho sé.
Serà genial.
Està motivada.
Li he dit que aquest tamboret
és el que va fer servir la meva mare per penjar-se.
El d'Ikea?
"Soc jo?"
"Soc jo?"... Perquè, tal com em sento ara, tal com penso, tal com dormo o no dormo,
no entenc
que aquesta pugui ser jo.
Ja hi hem passat, per això.
No es reconeix gens a vostè mateixa?
No.
Molts anys enrere, el despatx de la psicòloga
havia estat "la biblioteca".
No es feia servir gaire,
i la filla gran, la Karin,
hi convidava les amigues a escoltar música.
Quan va venir la guerra, la Karin es va unir a la Resistència.
I un vespre de finals de tardor de 1943,
la Statspolitiet (policia nazi) va venir a detenir-la.
Va estar dos anys captiva.
No va parlar mai del temps que va passar al camp de Grini.
DIVULGACIÓ DE PROPAGANDA ANTINAZI
Podem escoltar això.
Després de l'Alliberament,
la Karin es va casar i es va quedar la casa de Losveien.
Va tenir el Gustav a l'hospital d'Ullevål el 1951.
Molts anys més tard, quan ja era cineasta,
al Gustav li agradava dir:
"Les ombres són la cosa més bonica del món".
I s'imaginava la casa on havia viscut de petit.
La germana petita de la Karin, l'Edith,
es va quedar la casa i s'hi va mudar amb la seva amiga Lilian.
L'Edith era feliç sense nens,
però el Gustav solia venir-hi de visita a l'estiu.
Si algú es queixava, l'Edith apujava el volum.
Estava segura que era un veí, qui havia denunciat
a la seva germana durant la guerra.
En morir l'Edith, el Gustav era l'hereu únic.
El 1986 va tornar a la casa, amb tots els seus records.
Hi ha dues versions
de com el Gustav va conèixer la seva dona, la Sissel.
Ella deia que la va anar a veure com a pacient perquè patia d'insomni.
Deia que a ell, tornar a la vella casa
li havia resultat més complicat del que volia admetre.
La versió del Gustav era més acolorida.
Bé, era la dona més guapa que havia vist mai, així que...
Quan vaig saber que era psicòloga, vaig començar a tenir problemes mentals.
Sis mesos després, la Sissel estava embarassada.
Es van casar tres setmanes abans
que nasqués la Nora, el desembre del 1987.
Amb la petita Agnes, van ser una família de quatre.
No tinc temps per aquestes merdes, hòstia!
- Així que són merdes? - No...
- Estar amb nosaltres és una merda? - No he dit això!
Per què tornes a treure aquesta merda?
Ets un covard!
Després del divorci, el Gustav va tornar a Suècia.
I la casa es va anar fent cada vegada més lleugera.
Has parlat amb el Peter?
El Peter és vell.
No ha rodat res en deu anys.
Jo tampoc.
Però ell ja no treballa.
Ho farà per mi. Parlaré amb ell.
- No penso deixar que ho filmi ningú més. - Ja, però...
Si és així, hi hauràs d'anar a parlat tu.
- Sí, sí. - "Sí, sí".
Doncs fes-ho.
No és més vell que tu.
Digui'm, li agrada Noruega?
M'encanta Noruega.
És preciós,
i la gent és molt simpàtica...
M'han acollit molt bé.
Això és una producció de Netflix.
Es veurà als cinemes?
On, si no?
Encara s'està negociant, però aquesta és la nostra idea, esclar.
Una altra pregunta per a Rachel Kemp.
És sobre la rebuda que ha tingutel seu últim film, L'elecció de la Cathy.
No n'està una mica decebuda?
Estic molt orgullosa de la pel·lícula.
Però no crec que haguem vingut a parlar d'això, aquí, oi?
¿Estava nerviosa abans d'acceptar
un paper en un drama de veritat?
Vaig decidir treballar en aquesta pel·lícula perquè...
A què collons ve aquesta merda de pregunta?
Rachel Kemp és la millor actriu de la seva generació.
Tens sort de tenir-la aquí, hauries d'estar-ne agraït.
Ves-te'n.
Ves-te'n!
D'acord.
Gràcies.
Quin idiota...
¿No es podrien revisar les preguntes abans que no entrin?
No, no ho podem fer, això.
El trol de TikTok...
Ja hi tornem a ser, amb l'ASMR?
És que t'adorms.
- Funciona, m'ho va ensenyar ell. - Jo ho vaig provar una vegada amb ell.
No penso fer un discurs,
però és que sento una onada de gratitud.
Només vull dir-vos que és fantàstic
treballar amb tots vosaltres.
Encara ens queda feina...
En parlàvem pel camí.
Nosaltres també n'hem parlat força.
No t'interrompo.
Però ja ho arreglarem quan anem a l'escenari principal...
Jakob, sé que estàs passant una situació delicada a casa...
Però... Sí.
Però gràcies per la feina que fas i per com la fas.
I si necessites qualsevol cosa, només cal que ho diguis.
- Sempre. - Gràcies.
Ho faré.
I res... Que penso que sortirà molt bé, i ja està.
- Jo també. - I jo.
Salut!
No m'havies dit que et divorciaves.
No, estàvem enmig dels assajos, i...
- Bé... - Ja.
No trobava el moment.
Sí, esclar.
Però no...
- Però és per nosaltres o...? - No, no.
Aquí em tens, per si vols...
parlar o...
Ja no és tan greu, si ens veuen.
Ja, és que...
No ho sé.
- Ei! - Hola.
Benvinguda.
- Ja ha arribat el papa? - Encara no.
Qui tenim aquí!
- Per molts anys! - Gràcies.
Que guapo que estàs amb corbatí!
- Hola! - Hola.
- Que menjarem pizza? - Esclar.
- Hola. - T'he de donar la mà així.
Però el rècord encara el tinc jo.
No...
Comença aquí.
- Hola. - Hola, hola.
Benvingut.
- M'alegro de veure't. - I jo a tu.
- Hola, avi. - Per molts anys!
- Gràcies. - Nou anys! Estàs fet un home!
Ara sí que ets un nen gran.
Crec que no us havíeu vist des del casament.
Però com podria oblidar una dona com la Therese!
Que bé...
Ei, vi del bo!
- D'on és? - Tu treu un parell de copes.
Hola, papa.
Hola.
Sí, aquí ho tens.
Com va la pel·lícula?
- Bé. - Ja m'ho han dit. Que emocionant, no?
I com és treballar amb la Rachel Kemp?
Ei...
- Només pregunto com és treballar amb ella. - Ja.
Encara li falta,
però va pel bon camí.
Ja m'han dit que la vas entabanar amb un tamboret d'Ikea.
S'estarà tota l'estona mirant la pantalla?
Encara li queden 20 minuts, deixem-li.
A qui, a l'Even?
Quant de temps de pantalla tens?
Encara te'n queda?
- Quant de temps em queda? - No teniu un temps establert?
Deu minuts.
- I si pares? - La pizza ja està.
He de parar?
- Ara mateix. - D'acord, d'acord.
Ei, què es diu?
Gràcies, avi.
Guaita, la Monica Bellucci, per l'amor de Déu!
És la pel·lícula que necessites
per entendre les relacions de les dones amb les seves mares.
- Sona bé. - Escolta...
Papa, no tenim lector de DVD.
Millor.
Però trobarem la manera de veure-les.
Jo ja no veig gaire cine.
Hauries de començar a escriure.
Ja.
Si tu ho dius...
No hauries d'esperar que un vell xaruc t'ofereixi el paper d'Ofèlia.
Estic fent Hamlet.
Sí?
Li he parlat de tu a la Rachel.
Ha començat a fer coses seves, ha muntat una productora.
Jo opino que ser actriu és molt dur.
No decideixes mai res, només esperes que algú et vulgui.
- A la llarga, no és bo. - He fet un munt de...
Vas perdent autoconfiança
i la necessitat d'atenció es torna insuportable.
No m'hauria pogut casar mai amb una actriu.
- Però bé que te les follaves. - Para.
Ara els artistes han de ser com tothom, igual d'avorrits i petitburgesos.
No pots escriure l'Ulisses
si et passes el dia portant el nen a futbol
o comparant preus d'assegurances de cotxe.
I els artistes lliures?
Un artista ha de ser lliure.
Doncs no tinguis fills, papa.
No diguis això, Nora.
Quina edat tens? Ets...
A la teva edat, la Sissel tenia dues filles, i no va ser una mare jove.
Els temps han canviat, papa.
Sou el millor que m'ha passat.
El millor que t'ha passat?
Si no hi eres mai.
A la família, tothom està enfadat amb el papa.
Vosaltres heu sortit prou bé, alguna cosa dec haver fet bé.
Com ho saps que hem sortit bé?
- No ens coneixes. - No exageris.
- Que exagero? - Sí.
Sé que ha estat difícil per a tu,
em veig reflectit en tu.
Però estàs tan emprenyada...
No es fàcil estimar algú que porta tanta ràbia dins.
Què?
No deus voler estar sola per sempre.
No és bo per a l'art, tampoc.
Necessites algú de qui tenir cura, un nen o...
No te'n penedeixes mai, de tenir fills.
Peter!
Quina alegria veure't!
- Hola. - Déu n'hi do, quina casa!
Sí, però l'hi dec al Lasse Hallström,
no a tu.
Et va contractarperquè va veure El riu del temps.
Això deu ser fantàstic per als teus nets.
Continua sent difícil, el Daniel.
I el pitjor és que afecta a la meva relació amb els seus fills.
No han vingut mai aquí a veure el seu avi.
Però vaja...
El guió.
No està malament, oi?
És una meravella.
- T'hi apuntes? - Sí, sí, ho he de fer, això.
Vinga, va, que prendrem alguna cosa.
No.
Però no veig que sigui tant de càmera en mà.
Hi veig més tràvelings i trípode.
Perdona per no haver mantingut el contacte.
No ho porto bé, això, quan no rodo.
A mi em passa el mateix, saps?
He de...
T'aviso quan sàpiga més coses.
També depenem de Netflix.
Volen que parlem amb algú més, també.
Ara va així, això?
Sí.
Va així.
Brindem.
M'alegro de veure't.
Hola, Nora.
Només trucava per dir-te que...
Hem de parlar, tu i jo.
No pot ser que...
No m'agrada el teatre, per exemple...
No és que no m'agradi el teatre,
només és que...
no aguanto veure'l.
Però Txékhov puc...
Puc llegir Txékhov.
És... és una cosa...
Les obres, no.
Com t'ho...
Soc una persona sensible, tu també ho ets.
En aquest sentit, ens assemblem.
Què collons...
Gràcies.
Em pregunto amb qui parla.
Diu: "Saps".
A qui l'hi diu?
Tu què creus?
No crec que sigui la seva mare.
No l'hi diria mai, això.
Sembla com una veu interior, suposo.
Se'm fa estrany parlar i que no sigui
amb algú.
Molt bé.
Provem-ho una vegada i que t'escolti l'Ingrid.
Ja l'escolto.
Vine.
Seu aquí.
Això mateix.
D'acord.
I comencem amb...
"He tingut una mena de crisi", parla amb l'Ingrid.
I, si vols, pots tocar-la,
que noti que ets la seva mare.
Recorda que ella no ho ha explicat mai a ningú.
La incomoda, haver resat així.
Potser mira d'amagar-ho, o de riure-se'n.
Et fa vergonya.
Et fa vergonya ser feble.
Molt bé.
Sí.
He tingut una mena de...
crisi.
Tornava a estar sola a casa,
estirada al llit, plorant.
Ja sé que tothom plora al llit, però...
Algú va dir que resar no és parlar amb Déu,
sinó reconèixer la desesperació.
És tirar-te a terra perquè
no pots fer altra cosa.
És com quedar-te amb el cor trencat
i pensar:
"Si us plau, truca'm, si us plau, perdona'm.
Si us plau, accepta'm de nou".
I...
m'ho havia carregat tot.
Estava sola,
i plorava.
Llavors, per primera vegada,
em vaig asseure a terra
i vaig resar.
No sé a qui l'hi deia,
però ho deia en veu alta:
"Ajuda'm.
No puc més.
Sola, no puc.
Vull una llar.
Vull una llar."
Tant de bo...
Tant de bo que la seva mare fos així a la pel·lícula.
Sí.
Exacte.
Estàs segur que funciona en anglès?
Sí, funciona.
I si faig un accent noruec, com l'Ingrid?
Jo no tinc accent.
- Oi? - És sueca.
- Tinc accent? - No, no en tens, volia dir que...
que potser es fa estrany que tothom tingui accent escandinau
i jo soni així.
Pot ser.
Hi pensaré.
Puc preguntar-te més coses sobre el meu personatge?
I tant.
La gran pregunta per a mi continua sent per què.
Per què decideix suïcidar-se?
Tu què creus?
Entenc que està deprimida, com la seva mare.
Però té un fill.
És la pregunta que planteja la pel·lícula, no?
La raó l'has de trobar tu.
Puc preguntar-te per la teva mare?
No és per xafarderia,
però crec que és rellevant, d'alguna manera.
Això no va de la meva mare.
Això és la seva fitxa als arxius de la Statspolitiet
i el registre d'ingrés a Grini.
També hi ha la declaració de Karin Irgens,
però vostè ha sol·licitat accés a tot l'arxiu,
i una part del que hi ha són fotos de la reconstrucció
dels mètodes de tortura utilitzats.
- Les imatges són torbadores. - Ja.
Ho dic perquè en sigui conscient.
He marcat amb etiquetes la informació més rellevant.
Molt bé, gràcies.
IRGENS, KARIN
DIVULGACIÓ DE PROPAGANDA ANTINAZI
LLISTA DE SITUACIONS DE TORTURA
CONDEMNADA PER TRAÏCIÓ
TORTURES A KARIN IRGENS
M'aferraven les cames amb serjants i premien fins que cridava.
En una altra ocasió, Wilhelmsen em va lligar a una estufa encesa.
Em van assotar les natges amb una vara flexible.
Em van fer molt de mal, un dolor que em va durar mesos.
Quan després l'hi va explicar a l'Even,
li va semblar que tampoc no havia descobert gaire res de nou.
La majoria de coses, ja les sabien.
Li costava descriure què era el que l'havia afectat tant.
¿Era la declaració de la seva àvia,
amb aquell to sec i fred amb què ho descrivia tot?
¿O era perquè ella només era un més
de totes les víctimes que donaven el seu testimoni al mateix expedient?
A més, l'informe policial sobre el suïcidi, 15 anys més tard,
era escàs.
No hi havia fotos,
però sí que hi constava el nom del seu pare.
No el van interrogar,
segurament perquè tenia 7 anys, quan va passar.
Llavors, una panoràmica superràpida.
No, espera, espera.
Fixa-t'hi.
Talla.
A veure.
Molt bona.
- Puc? - Sí.
Molt bé, molt bé.
Per què no anem junts a l'estrena de la Nora?
La Therese es queda de cangur, podem sopar alguna cosa a casa abans.
Jo agafaré un taxi directament des de l'oficina.
Però vindràs?
Sí, esclar.
Vull que l'Erik surti a la pel·lícula.
És perfecte.
Sí?
No té gaire diàleg, però és un paper molt important: el fill de la Rachel.
És molt amable per part teva, però...
No ho sé, no em sembla que tingui personalitat d'actor.
No vull un nen que tingui personalitat d'actor.
No hi ha res pitjor que els nens
que et venen a la pel·lículacom amb "jazz hands",
com si vinguessin a cantar en un musical o una cosa així.
No, l'Erik té alguna cosa.
Té un secret.
Tu també eres tímida.
Però eres superbona, per al cinema.
Hauries d'haver continuat.
(Accent noruec) Vull tres gots de suc.
Gràcies per rentar-me la roba.
(Accent noruec) Quasi no goso tancar els ulls.
Tinc por que quan els obri
tu ja no hi seràs.
Fem una pausa.
Se't veu distreta.
Estic una mica cansada.
No et pots equivocar, aquí.
Només t'equivocaràs si no escoltes.
No hi ha pressa.
Bé.
Ara provem-ho sense l'accent.
Començarem des de...
la pàgina anterior.
Des de dalt.
Hola.
- Hola. - Encantada.
- Em sap greu haver-te fet esperar.
- No, gràcies pel teu temps. - I ara!
Per què no vas voler fer el paper?
No puc treballar amb ell.
Per què?
No sabem comunicar-nos.
Però ell volia que ho fessis tu.
Sí.
No ho sé.
Cada vegada penso més
que es va equivocar.
No puc...
No arribo a fer-me-la meva.
Com més l'estudio,
més perduda em sento intentant ser ella.
És que la seva tristesa és...
una part aclaparadora d'ella.
És preciós.
Però no discerneixo si és la causa...
de tot plegat o si és...
el símptoma d'alguna cosa més profunda.
No vull decebre'l,
saps?
A veure, és...
És una persona molt difícil.
Però és un gran director, i veu alguna cosa en tu.
I seria una estupidesa deixar-ho.
No estic acostumat a això; normalment, ho controlo tot.
I si no ho controlo, vull gaudir del descontrol.
M'entens?
Soc vell.
La praderia és plena de filferro espinós i jo soc l'últim mohicà, hòstia.
Aquest xaval nou de fotografiam'envia "moodboards"!
Trobo a faltar el Peter.
En quin moment es va tornar tan fràgil?
Estic cansat, Michael.
Què collons ha passat? Fa 15 anys en tenia 55.
Potser tens raó.
Potser som massa vells.
Pot ser que sigui l'última pel·lícula que fem junts.
Però no comencis a pensar
que t'has d'adaptar als temps que corren ni res.
M'ho promets?
Aquest tema...
ja l'has tocat abans, això ho sabem tots dos.
Però...
no hi havies entrat mai així.
D'una manera tan clara, tan personal.
D'acord, t'ha costat tots aquests anys
arribar fins aquí.
Però aquesta pel·lícula la faràs, eh.
I la faràs a la teva manera.
I tant.
- Deixa'm... - Sí.
D'acord.
Em pots afluixar l'altre?
Així, ja està.
- Enhorabona, has estat fantàstica. - Gràcies.
- Molt i molt bé. - Gràcies, gràcies.
- Tothom diu que has estat totalment... - Que bé.
Ens n'hem sortit.
Però ha estat... En fi...
Sí.
Estàs bé?
Sí, molt bé.
Ho dic perquè no m'agafes el telèfon.
Ja.
- Has vingut amb el papa? - No ha pogut arribar a temps... crec.
Tenim cangur, així que anem a fer una copa al Tekehtopa.
Vine, si no tens plans.
- Dispensi. - Sí.
Permeti'm que li doni l'enhorabona.
Ha estat una interpretació fabulosa.
Moltes gràcies.
Sí, ara hi vaig, després et truco.
Però aquesta nit no puc.
Ja sé que he treballat un munt de vegades estant malalta.
No he anul·lat mai una funció, però avui no puc, és impossible.
Em sap greu.
Sí, gràcies, gràcies.
D'acord.
Adeu.
I l'Erik?
No trigarà.
No vas venir a l'estrena.
- Vas dir que vindries. - Ella no volia que hi anés.
Mira, aquest és el guió original,
i això és la traducció.
Així l'Erik pot assajar-ho en anglès.
L'accent és igual, que parli tal com li surt.
T'ha trucat el Michael?
- No. - Perdrà un dia d'escola.
No sé si és bona idea.
I tant que és bona idea!
- Sortirà bé. - Potser ell no vol.
Sí que vol.
- Com ho saps? - Vaig parlar amb ell.
- Has parlat amb ell? - Sí.
Sí, es va posar molt content!
Déu meu, papa! No pots parlar-li d'això sense mi!
Que treballessis en aquella pel·lícula,
és el meu record més bonic, creu-me.
Sortirà bé,
repassarem les escenes junts.
A la Rachel li agradarà, treballar amb ell.
Són escenes més felices.
Ella ha de conèixer l'altra cara de la pel·lícula.
Au, calla d'una vegada, calla ja.
- No vull que l'Erik surti a la pel·lícula. - Hòstia, Agnes...
I sí, va ser molt maco, papa.
Va ser fantàstic, el millor que m'ha passat,
vaig poder passar temps amb tu.
Em vas fer sentir la millor persona del món i la més important.
I després vas tornar a marxar.
- No et vaig veure en mesos! - Però va ser fantàstic!
Sí.
Però no ho entenc.
No entenc com pots ser-hi i no ser-hi,
com pots ser tan real i tan proper i després desaparèixer
i que una altra persona sigui el més important per a tu.
- Llegeix-lo. - Per Déu! No pots...?
No m'importa! No m'importa que sigui bo o dolent!
M'importa l'Erik.
Hola.
- Hola. - Hola.
- L'avi se n'ha d'anar. - Vaja.
- Hola! - Com ha anat?
Que bé que ja siguis aquí, t'he trobat a faltar.
- I jo a tu. - Sí?
Què fem, mentre no arriba el papa?
Hola.
A què dec l'honor?
Estàs bé?
Sí, suposo.
Passa, que et faré un te.
- Té. - Gràcies.
I doncs? Ja no vols fer la pel·lícula.
Sí, però...
És que...
No et vull fallar.
No ho deixaré si tu realment vols que em quedi.
A veure, és només per mi o hi ha alguna cosa que no quadra?
A tu tampoc et quadra, que jo faci aquesta pel·lícula.
Esclar que em quadra.
Doncs jo crec que no.
Mira...
M'has demanat que em tenyeixi els cabells del mateix color que la teva filla.
Vull dir... Tu no vols que aquesta pel·lícula es rodi en anglès, oi?
A tu també et sona malament, oi?
No et vull decebre.
Ho sento.
Soc jo, qui t'ha fallat a tu, Rachel.
Ho sento.
La majoria d'actors continuarien malgrat notar que va malament.
Ves-te'n, i els agents ja ho arreglaran.
Però has vingut aquí.
Ets una bona persona.
Va...
Sisplau, no recordis això com un fracàs.
Ets una gran actriu, ho deia de debò.
Gràcies.
- Hola. - Hola.
Perdona que em presenti així, però no agafes el mòbil.
Perdona.
- Estàs bé? - Sí.
Me l'has d'agafar...
Si no em contestes, pateixo.
Què passa? Estàs malalta o què?
No.
Ahir em vaig barallar amb el papa.
Estava enfadada.
Vol que l'Erik surti a la pel·lícula, però jo no vull, saps?
Però després vaig llegir el guió.
Es boníssim, i és totalment diferent del que jo m'imaginava.
Ja sé que no hi vols tenir res a veure.
Però vull que el llegeixis.
Crec que parla de tu.
O que...
el va escriure per a tu, no tracta de la seva mare ni res d'això.
En fi...
¿Pots llegir
aquesta part?
Intenta no pensar que és...
Està una mica recarregat, però...
Tu llegeix.
Ja saps que no crec gens en Déu.
Ens vam criar en una casa en què tot això era del tot irrellevant.
No estàvem ni batejades, i la meva germana i jo
vam fer una confirmació civil només pels diners dels regals.
Però he tingut una mena de crisi.
Tornava a estar sola a casa,
estirada al llit, plorant.
Ja sé que tothom s'estira al llit...
a plorar, en algun moment.
Algú va dir que resar no és parlar amb Déu,
sinó reconèixer la desesperació.
És tirar-te a terra perquè no pots fer altra cosa.
Una mica com tenir el cor trencat i pensar: "Truca'm.
Segur que et sap greu.
Acull-me una altra vegada."
I jo era allà...
Ho havia espatllat tot.
I estava sola, allà estirada, plorant.
I llavors, per primera vegada,
em vaig asseure a terra i vaig resar.
És difícil d'explicar.
No sé a qui l'hi deia,
però vaig dir:
"Ajuda'm.
No me'n surto.
No puc amb això.
Sola, no puc.
Vull una llar.
Vull una llar."
Li vas arribar a explicar al papa allò de...?
- El meu intent de suïcidi. - No, esclar que no.
Jo vaig pensar el mateix: com ho ha pogut saber això?
Però està tot barrejat
amb coses de la seva mare.
Però és que hi ha escenes que és com si ell hagués estat allà.
Però no hi era.
Tu sí que hi eres.
Com pot ser?
Que tu hagis sortit tan bé i jo, tan ximpleta.
No és veritat.
¿Com has pogut sortir tan bé, tal com ens vam criar?
No sempre ha estat fàcil.
Però tu has pogut formar una família.
Una llar.
Sí.
Però hi ha una gran diferència, entre com ens vam criar tu i jo.
Jo et tenia a tu.
Tu et penses que ets incapaç de cuidar algú, però...
sempre eres allà per a mi.
Quan la mama era... fora, per exemple...
Tu em rentaves el cap.
Em pentinaves.
Em portaves a escola.
Em sentia segura.
T'estimo.
També tu...
Jo també a tu, vull dir.
Així està bé?
Oh, quina...
Quina meravella despertar-se davant d'una cosa tan bonica!
- Té un somriure meravellós. - Tingui.
No l'hi diu, això, el seu nòvio?
I tant que m'ho diu.
Un munt de vegades.
Recoi, no em pot donar res millor que això?
Una mica de xampany?
- Xampany? - Sí.
Begui's el suc.
Em poses galetes?
- Ja saps que... - L'Omar porta galetes cada dia.
- Igual que molts nens. - D'acord.
- De xocolata. - Sí, però primer menja't l'entrepà.
Sí.
Molt bé.
- Adeu. - Adeu.
Ei, què passa?
M'he deixat el mòbil.
- Adeu. - Adeu.
Ves.
Talleu.
Perfecte.
Talleu, és bona.