Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Aerofilms a ASFK uvádí
V šesté třídě měla Nora napsat sloh z pohledu něčeho neživého.
Okamžitě věděla, že to bude jejich dům.
Popisovala, jak se dům otřásá, když s mladší sestrou běží ze schodů
a zadním vchodem ven.
Popisovala, jak dům dívky sleduje, když si krátí cestu dírou v plotě
a pokračují na ulici mimo jeho zorné pole.
Přemýšlela, jestli se domu líbí, když je prázdný a lehký,
nebo plný lidí a těžký.
Jestli se podlahám líbí, když se po nich šlape.
Jestli jsou stěny lechtivé.
Jestli dům cítí bolest.
Měla za to, že dům je rád, když je v něm hodně lidí.
Před nimi se v něm
vystřídala pěkná řádka obyvatel i domácích mazlíčků.
Její babička se narodila v pokoji, kde zemřel Nořin prapradědeček
a kde teď mají ložnici její rodiče.
Táta tvrdil, že dům má vadu, kterou objevili hned po dokončení
před sto lety.
Nora do slohu napsala, že se dům propadá, že se hroutí,
jako ve zpomaleném záběru, a že doba, kdy v něm bydlí její rodina,
představuje z onoho pádu pouhý zlomek vteřiny.
Když si text četla později, všimla si, že nepoužila slovo „hádka“.
Rodiče podle ní „rámusili“.
Ještě víc než rámusení neměl dům rád ticho.
Poté, co je táta opustil, dům se odlehčil.
Rodičovské rámusení utichlo.
Všechny ostatní tátovy zvuky ovšem dům postrádal.
Dostala za sloh jedničku. Tátu vyloženě nadchl.
Když se Nora hlásila na herectví, znovu si ho po letech přečetla,
ale zklamaně zjistila, že působí odtažitě.
A tak si na přijímačky vybrala Ninin monolog z Racka.
Já jsem racek. Ne, ne… Jsem herečka. Ano, herečka!
CITOVÁ HODNOTA
Noro?
-Noro! Otevři. -Nemůžu.
-Noro, otevři! -Okamžik.
Otevři mi, prosím.
Jsi v pořádku?
Jen si opakuju repliky.
Vždyť je umíš.
-Je to pořád dokola. -Ne, není.
Nedokážu to. Nejdu tam.
Tak jo. Zhluboka se nadechni.
Dívej se na mě. Na mě. Dýchej.
Fajn. Dýchej.
-V tomhle dýchat nemůžu! -Kostymér ti to dole upraví.
Jen pojď se mnou.
-Potřebuju vodu. -Vodu dostaneš dole.
-To nepůjde. Máme pět minut zpoždění. -Dopadne to dobře.
Jen ji dostaň na jeviště.
Není na svém místě.
Ale je.
Potřebuju pomoct.
-V zákulisí. -Teď?
Mám děsnou trému.
Asi bych…
Něco vymyslíme.
-Tlačí nás čas. Přestaň. -To stihneme.
-Co… -Dej mi facku.
-Prostě mě pleskni. -Ne!
Jinak tam nepůjdu. Nezvládnu to.
-Dobrý? Sakra práce. -Jo, dobrý.
Ale ne!
-Ne! -Dusím se.
To ne!
Pomoc! Noro, nech toho!
-Nech to! Netrhej to! -Přestaň, Noro!
Yngvare? Dvacet vteřin.
Připravená?
Můžeme?
Ano.
Slyšte!
Tvrdil jste, že mě zachráníte.
A vehnal jste mě do plamenů!
Přijala jsem vaše děti ve svém domě.
A přesto jste svědčil proti mně!
Měli jsme objednat ten catering. Je s tím spousta práce.
Přestaň.
To nic. Vážně.
-Mami, můžu ještě dort? -To víš že ano.
Řekl jsem mu, ať si dá pauzu. Už měl čtyři kousky.
-Prosím! -Ne, sněz i něco jiného.
Ta řeč byla moc krásná.
Byla za nás za obě.
Máma na tebe byla hrozně pyšná, pořád o tobě mluvila.
-Ano? -Sissel… Kruci.
Často jsme spolu chodily do Národního divadla.
Tam uvnitř babička pracovala, než onemocněla.
Povídala si s lidmi a snažila se jim pomoct.
Vyprávěli jí svoje tajemství.
Když jsem byla malá, tudy jsem je poslouchala.
-Dovolili ti to? -Ne, nevěděli o tom.
Je to už nějaký ten pátek…
Mám vám poblahopřát, nebo vyjádřit soustrast?
Občas jsme přece byli v kontaktu.
-Co se děje? -Nic.
Táta je tady.
-Vědělas to? -Ne.
Ale dala jsem mu vědět.
Ahoj, tati!
Tady jste. Omluvte mě.
Ahoj!
Ahoj, děvčata.
-Už ses viděl s Erikem? -Ne, je tady?
-Neviděla jsem tě v kostele. -To není nic pro mě. Proč vůbec kostel?
-Dala se snad na víru? -Přišlo nám to hezké.
Je to… smutné.
Byla to skvělá máma.
Krásná a…
-Krásná? -Jako vy dvě.
A ďábelsky chytrá.
Vždycky měla pravdu.
-Děda je tady. -Nazdárek!
Dobré ráno.
-Zdravím. -Dlouho jsme se neviděli.
-To je Even. -Vím, kdo to je.
Jsme staří známí.
Páni, tys ale vyrostl!
-Jsi ve třídě nejvyšší? -Nevím, asi ne.
A co postrach okolí?
Ne?
Ahoj.
Na.
Myslel jsem na tebe.
-Co je to? -Ty jsou moje.
Jak se ti daří?
Dobře, proč se ptáš?
-Musíme si promluvit, než odjedu. -Vážně?
Chci ti něco říct.
A nemůžeš mi to říct teď?
Ne.
Ale je načase si promluvit, nemyslíš?
Fredrik mi je odveze, má toyotu.
-Ahoj. -Jejda.
Zvládnu to, díky.
Doufám, že nemá pocit,
že se najednou musí chovat jako táta
-a utěšovat mě. -Snad ne.
Aspoň se snaží.
Pro něj to asi taky není snadný.
Zeptej se ho, co plánuje s domem.
-Cože, proč? -Dům patří jemu.
Fakt?
Při rozvodu ho dostala máma. Jenže na to není žádný papír.
Ne?
Je to škoda, doufali jsme, že si trochu přilepšíme.
Proč se ho nezeptáš sama?
Nikdy si netroufneš pustit se s ním do křížku.
Ne? Aha.
Ne.
-Jasně že troufnu. -Kdepak.
-Ahoj. -Ahoj.
Sluší ti to.
Co si dáš?
Jenom kafe.
-Nic jiného? -Ne.
-Kávu pro půvabnou mladou dámu. -Ano, prosím.
-A co vy? Chutnalo vám? -Od vás chutná všechno dobře.
Myslí si, že jsme pár.
Často jsem na tebe myslel. Dělal jsem si starosti.
Aha. A jak se máš ty?
Celkem dobře. Mám hodně práce.
Možná jsi zaslechla, že ve Francii chystají moji retrospektivu.
-Kde bych to slyšela? -Ale hlavně budu točit nový film.
Ty se nevzdáváš.
Dost možná je to můj nejlepší scénář. Michael si to taky myslí.
-Pořád ti dělá producenta? -Podle něj mi vše hraje do karet.
Ten můj dokument promítají všude možně. Jsem v laufu.
Chtěls se mnou něco probrat?
Ano.
Ten můj nový film vypráví
o mladé ženě, matce, která…
Rád bych tě obsadil do hlavní role.
Napsal jsem ji pro tebe.
Jsi jediná, kdo ji zahraje.
To mě těší.
Nikdy jsi mě ale hrát neviděl.
Viděl. Několikrát. Třeba v Médee.
-Odešel jsi o přestávce. -Holt nemám rád divadlo.
Scénografie byla příšerná. Ale tys byla skvělá.
Jestli herec za něco stojí, poznám do dvou minut.
Tahle role by ti v mnoha ohledech prospěla.
Zasloužíš si něco osobnějšího než dvě stě let staré hry
pro bandu důchodců.
Skutečnou filmovou roli.
A tobě by to pomohlo s financováním. Ten můj seriál si vedl dobře.
Jo, to by nebylo od věci.
Mluvil jsem s Michaelem. Je si jistý, že peníze sežene.
Natáčet se bude v našem domě.
-V našem domě? -Jo.
Je perfektní.
Nechci se toho účastnit.
-Oddechla by sis od seriálu. -Je už dávno dotočený.
Máš na víc.
-Viděl jsi ho? -Samozřejmě.
A co si o něm myslíš?
Není důležité, co si myslím.
Ale já bych to ráda věděla.
Nejsem cílovka. Žádné filmové obrazy.
Nikdy ti nevidíme do tváře. Nedíváme se ti do očí.
Ale co já vím? Lidem se to líbí.
Na lidi kašli.
Co si myslíš ty?
Vůči tobě žádné výhrady nemám.
Tahle role
by tě mohla proslavit.
Nechci s tebou pracovat, tati.
-Neumíme spolu ani mluvit. -Přečti si to a já se ozvu.
-Nevolej mi! Jsi pokaždé opilý. -Dělám si o tebe starosti.
Nemáš žádné právo si o mě dělat starosti. Žádné.
-Prostě si to přečti! -Proč?
Stejně z toho nic nebude.
Seď klidně.
Ani se nehni.
Během promítání jsem seděl poblíž
a nemohl si nevšimnout, že film zapůsobil i na vás.
Je to tak.
Promiňte. Já…
Neviděl jsem ten film dobrých dvacet let.
A živě, do detailu, si vzpomínám na tu dobu
a na dny, které jsme strávili na place.
Točím filmy s přáteli, víte.
Jsou moje rodina.
A v případě tohoto snímku to platí dvojnásob, viďte?
Myslíte moji dceru Agnes?
Jistě, ta hrála Annu.
Poslední otázka, než vás propustím.
Všichni tu jistě hoří zvědavostí. Celovečerní film jste nenatočil
už patnáct let, od L'Idylle.
Uvidíme ještě od Gustava Borga nový celovečerní film?
Doufám, že ano.
I já. Děkuji, pane Borgu.
Gustave!
Promiňte, Rachel Kemp se váš film moc líbil.
Přála by si, abyste se k ní připojil na večeři v Excelsioru.
Co vy na to?
Útratu samozřejmě hradí festival.
Pojďte.
Je tu režisér Gustav Borg. Obdržel pozvání od Rachel Kemp.
-Promiňte, to je soukromá akce. -Pane Borgu!
-Díky, že jste přišel. -Seženu vám židli.
-Prosím. -Děkuji.
Váš film na mě velmi zapůsobil.
-Je to mistrovské dílo. Opravdu. -Je krásný.
-Děkuji. -Výjimečný.
-A jak proběhlo vaše promítání? -Dobře.
Promítání bylo báječné. Diváci v sále byli nadšení.
Určitě na ten film zajděte, až bude na podzim v kinech.
Jak to funguje?
Kéž bych hrála ve filmech jako ty vaše.
Opravdu mě to dnes zasáhlo.
Nevím, jestli jsem někdy viděla podobný film.
Byl opravdu…
Skutečně…
Dojal mě.
Děkuji vám.
Popravdě vážně přemýšlím, že bych si dala pauzu.
Mám nasmlouvanou spoustu rolí.
Nejsou špatné, ale…
-Nemají se mnou nic společného. -Odmítněte je.
Sam by vyletěl z kůže, kdybych si jen tak odkráčela.
A právem.
Kašlete na Sama.
Je to váš život.
A co vy?
Pracujete teď na něčem?
Ne. Myslel jsem si to, ale…
Neklaplo financování?
Tak nějak.
Odveze vás k hotelu.
Díky.
-Ráda jsem vás poznala. -I já vás.
-Rach? -Rachel!
-Hej! -Stůj!
Mám tvůj telefon, Rach, co blbneš?
-Nebyls už na odchodu? -Mám odejít? Aha.
Trochu se nám to zvrhává…
v důvěrnosti.
-Nemáš ráda důvěrnosti? -Ale jo, mám.
Proč se bojíš blízkosti?
-Poznám, že jsi nesvá. -Jo, to máš pravdu.
Líbí se mi, že jsi ženatý, takže nemusím čelit tomu,
jak moc jsem vadná.
To zní docela brutálně. Jak moc vadná jsi?
Od nuly do sta?
Na osmdesát procent.
-Osmdesát. -A těch dvacet procent…
Ty vidíš teď.
Mluvilas se šéfem?
Myslí si, že bych měla
chodit na terapii.
Super.
-Proč ne? -To není super!
Je to typ strachu. Terapie by ti mohla pomoct.
Nebylo to tak hrozné, jenom jsem…
-Musel jsem ti jednu vrazit. -Jo, to jo.
Za to se omlouvám. To bylo příliš, ale…
-Začneš litovat a nahlásíš mě. -To neudělám, slibuju.
Mrzí mě to. Vím toho o sobě víc než dost.
-Terapii nepotřebuju. -Podle mě je to právě naopak.
-Proč se jí bráníš? -Moje máma…
-Byla psycholožka. -Nechodila bys k mámě.
-Ještě poslední pusu. -Ale…
-Pořádnou. -Už dost.
-Ahoj zítra. -Měj se.
Vystoupit na jeviště odporuje přirozenosti.
Když vykročíš vstříc divákům, celé tělo se vzpírá.
-Nemáš se kam schovat. -Není to prostě strach?
Ne, já to zbožňuju!
A pak…
Ta frustrace, vztek, pocit nespravedlnosti,
břemeno zodpovědnosti.
Když o něm říká, že se vyhýbá konfliktům, prozrazuje, co nesnáší na sobě.
Nejvíc mě asi baví
budování postavy. Možnost prostřednictvím role
zaujmout cizí perspektivu nebo se vžít do cizích pocitů.
Díky tomu dokážu líp přijmout i svoje vlastní pocity.
Takže nechceš být sama sebou?
Tak to totiž zní. Co by na to řekla máma?
Nepodváděj. Krok vzad. Tam ne.
Pojď blíž.
To je moc. Sem!
Máš přítele?
Spíš ne.
A chtěla bys?
Jo.
Není to ale tak snadné.
Já tě mám rád.
Já tebe taky.
Až vyrostu, chci si tě vzít.
To je od tebe hezké.
-Ale nepůjde to. -Já vím.
Usnulas?
Ne.
Je to miláček.
Požádal mě o ruku.
-Blahopřeju. -Dík, to se nestává každý den.
Když se dneska vrátil z hřiště, přišel za mnou,
podíval se na mě a řekl: „Vidím tě.“
Odkud to má?
-Říkáš to? -Možná to má ze školy.
Něco takového ze školy?
Jsi v pořádku?
-Pardon. -No tak.
-Co se děje? -Jsem v pohodě.
Už půjdu domů.
Počkej!
-Nic mi není. -Víš to jistě?
-Určitě? Nestalo se nic? -Ne, dobrý. Promiň.
Tak jo.
-V pohodě? -Jo.
Nespadla do toho zase?
To si nemyslím.
Nejspíš je jenom osamělá.
Jsi kvůli tomu smutná?
Trochu.
-Ahoj. -Ahoj.
Je to zvláštní.
Když máma onemocněla, zvažovala jsem,
že bychom se sem s Evenem a Erikem nastěhovali.
-Chtěla bys tu bydlet? -Ne.
Nemůžeme si dovolit vyplatit ostatní.
Všechno jsem prošla, jsou to jenom staré papíry.
Díky, že ses toho ujala.
Parádní práce.
-Co nechceš, prostě vyhoď. -Je tu spousta hezkých věcí.
S citovou hodnotou. Mrkni se na ně.
Ráda bych třeba tu vázu.
-Jo, ta je pěkná. -Vážně?
-Protože ji chci já? -Ne. Klidně si ji vezmi.
Měly bychom ty věci projít a vytřídit společně.
Hm, tak já si ji vezmu.
„Nezapomeň vypnout sporák“
-Jak dlouho se zdrží? -To neříkal.
Zůstává jen kvůli prodeji, ne?
Nejsem si jistá.
Přijde kolem druhé. Můžeš se ho zeptat.
-Radši ne. -Nemůžeš dělat jakoby nic.
Můžu se aspoň pokusit.
Nechce dům prodat, jak jsem si myslela.
Má nový projekt.
Cože má?
Vlastně je to dobrá zpráva. Natáčí film.
A jaký?
-Bavili jste se o něm. -Ten film, co napsal pro mě?
Jo, ten, o který jsi nestála.
-Sehnal na něj peníze? -Vypadá to tak.
Moc to nerozváděl. Jen se ptal, jestli tu budeš.
Aha.
Je to on?
Jo.
Není to Rachel Kemp?
Ty brďo.
Sakra!
Noro?
Počkej!
Skoro se nezměnil.
Moc rád vás zase vidím.
Kousek odsud je kavárna. Rachel se vám ozve, až skončíme.
Ahoj, je tu Nora?
Ne, už musela běžet.
-Rachel, moje dcera Agnes. -Zdravím, Rachel.
Ráda vás poznávám.
-Jste taky z branže? -Ne. -Občas mi pomáhá s rešeršemi.
Jsem akademička… Historička.
Pardon, neumím se vymáčknout.
Poznáváte ji?
-Hrála Annu v tom mém filmu. -Kdysi dávno.
Samozřejmě. To je…
Vy jste Anna!
No jistě!
Můžu se s vámi vyfotit?
Samozřejmě.
Jako nadšená obdivovatelka.
Díky.
Stojí tady, mluví se synkem.
Je to poslední scéna. Chystá mu svačinu.
Je to pro ni důležité. Možná poslední mateřské gesto.
Obejmou se, chlapec odejde.
A v okamžiku, kdy se dveře zavřou, něco se v ní změní.
Jako by se jí ulevilo, co říkáte?
Chlapec míří za svým otcem, takže ona nemá naspěch.
-Leží tu šňůra na sušení oblečení. -Šňůra na prádlo.
-Prádelní šňůra. -Tak, prádelní šňůra.
Potom jde sem a pustí se do příprav.
Když vtom…
Zaslechne, jak se otevřou dveře na verandu.
Je to její syn.
Zapomněl si norskou vlajku.
Protože je sedmnáctého května. Státní svátek.
Zmínil jsem se už, že to bude natočené vcelku?
Na jediný záběr? To všechno?
Celý závěr na jeden záběr. Žádný střih.
-Úplná jednota času a místa. -Páni.
Takže…
Chlapec tam stojí a dívá se na ni.
Něco je špatně, ale nechápe co.
Popadne vlajku a vyběhne ven.
Matka se přesvědčí, že tentokrát skutečně odešel.
Slyšíme, jak se za ním zavře branka. Kamera ale zabírá ji.
Je to klíčový okamžik.
Její výraz v onu chvíli.
Na co myslí?
Přesně tak.
Potom se vrátí zpátky.
-Takže se to stane tady? -Ano.
Udrželo by ji to?
No, moji matku to udrželo.
-Vaši matku? -Ano.
-Přímo tady? -Ano.
-Stalo se to už hodně dávno. -To snad ne.
Použila tu stoličku.
Tuhle?
Aby byla dost vysoko.
Ve filmu to ovšem nebude.
Obraz skončí záběrem na ni, jak vchází dovnitř a zavírá dveře.
My slyšíme jen ten zvuk.
A kamera se odvrátí.
Proč jste se neodstěhovali, když se to stalo?
Odstěhovali jsme se.
Odešli jsme do Švédska, odkud pocházel můj otec.
Povězte mi o ní víc.
Ten scénář není o mé matce.
Chápu, ale natočit mě to nechají?
-Ano, já vím. -Bude to dobré.
Je pro to zapálená. Řekl jsem jí, že na téhle stoličce
máma stála, když se oběsila.
Na té z Ikey?
Jsem tohle já?
Jsem tohle já? Co si myslím, jak se cítím, jak spím nebo nespím…
Já prostě nechápu, jak tohle
-můžu být já. -To už jsme probíraly.
-Nepoznáváte sama sebe? -Ne.
O mnoho let dříve se Sisselině pracovně říkalo knihovna.
Místnost se moc nevyužívala. Starší dcera Karin
tam s kamarádkami často poslouchala hudbu.
Když vypukla válka, Karin se zapojila do odboje.
Jednoho pozdního večera na podzim 1943 si pro ni přišla policie.
Ve vězení strávila dva roky a nikdy o téhle době nemluvila.
Tak. Poslouchej.
Po válce se Karin vdala a převzala rodinný dům.
V roce 1951 se jí narodil Gustav.
Když se z Gustava mnohem později stal režisér, říkával:
„Není nic krásnějšího než stíny.“
Vzpomínal na domov svého dětství.
Dům přešel na Karininu sestru Edith. Žila v něm s přítelkyní Lillian.
Edith byla šťastně bezdětná a Gustav je v létě navštěvoval.
Když si někdo stěžoval na hluk, Edith zesílila hudbu. Byla si jistá,
že její sestru za války udal někdo ze sousedství.
Gustav byl tetiným jediným dědicem.
V roce 1986 se tak opět nastěhoval do domu plného vzpomínek.
Existují dvě verze příběhu, jak Gustav poznal svou ženu Sissel.
Podle její verze ji vyhledal coby pacient trpící nespavostí.
Hned věděla, že návrat domů je pro něj obtížnější, než je ochotný si přiznat.
Jeho verze byla barvitější.
Sissel byla nádherná žena.
Zjistil jsem, že je psycholožka, a obstaral si duševní problémy.
O šest měsíců později Sissel otěhotněla.
Vzali se tři týdny předtím, než se v prosinci 1987 narodila Nora.
Se sestřičkou Agnes se z nich stala čtyřčlenná rodina.
-Takže je to s náma na houby? -Nic takového netvrdím!
Proč zase omíláš ty nesmysly?
Po rozvodu se Gustav vrátil do Švédska.
Dům byl čím dál lehčí.
Mluvils s Peterem?
Peter je starej chlap.
-Už deset let nic nenatočil. -To ani já ne.
-Jenže on všeho nechal. -Pro mě to udělá. Promluvím s ním.
-Nikoho jinýho nechci. -Dobře, ale…
-Promluv si s ním sám. -Beze všeho.
Beze všeho? Tak prosím.
-Není starší než ty. -Bla bla bla.
-Jak se vám v Norsku líbí? -Zbožňuju to tady.
Je to krásná země.
Lidi jsou velmi milí.
Velmi přátelští.
Váš film produkuje Netflix. Bude se promítat i v kinech?
Jistě, kde jinde?
Je to ještě v jednání, ale kinodistribuci plánujeme.
Další otázka pro Rachel Kemp.
Týká se ohlasů na váš poslední film Cathy's Choice.
Nejste jimi zklamaná?
Já… Jsem na ten film pyšná.
Ale kvůli němu tady dnes nejsme.
Znervózňuje vás představa, že budete točit
seriózní drama?
Přijala jsem tuhle nabídku, protože…
Co je to za pitomou otázku?
Rachel Kemp je nejlepší herečka své generace. Buďte rád, že je tady.
Projevte trochu pokory sakra!
Vypadněte!
-Ven! -Fajn. Tak díky.
Blbec jeden.
Neměli bychom ty otázky schvalovat předem?
-To nejde. -TikTokový pablb.
Snad ne zase ta relaxační technika? Je děsně uspávající.
-Učil mě ji. -Mně ji taky ukazoval.
Nehodlám tady řečnit,
ale potřebuju dát průchod vděku, který cítím.
Jen vám chci povědět, jak dobře se mi s vámi všemi pracuje.
-Samozřejmě ještě nejsme u konce. -Probíraly jsme to cestou.
Jo, bylo toho dost.
Do premiéry to vyřešíme.
Jakobe, vím, že to máš teď doma složité.
Přesto…
Cením si tvého zapojení, a kdybys potřeboval, jsem tady.
-Kdykoli. -Rozumím, díky.
Takže…
Podle mě to bude parádní.
-Taky si myslím. -Na zdraví!
-Na zdraví!
Nezmínil ses, že se rozvádíš.
Všechno to zkoušení bylo dost hektické.
Jo.
-Nenaskytla se správná chvíle. -Jasně, chápu.
Není to…
-Kvůli nám? -Ne, to ne.
Jsem tu, kdybys…
Kdyby sis chtěl promluvit.
-Kdo jde do vody? -Skoč!
Raz, dva…
-Tři! -Hurá!
Už se nemusíme skrývat.
Jo, ale já… Já nevím.
-Ahoj! -Ahoj!
-Je tady táta? -Ještě ne.
-Tady jsi! Všechno nejlepší! -Díky.
Helemese, jak ti ten motýlek sekne!
Zdravím. Bude pizza?
Pardon, mám špinavé ruce.
Ten rekord pořád držím já.
Ale ne.
Začni tady.
Ahoj! Vítej.
-Ráda tě vidím. -Nápodobně.
Všechno nejlepší!
Devítiletý mužský. Velký kluk.
-Asi jste se neviděli od svatby? -Na ženu jako Therese se nezapomíná.
Ty jo. Odkud ji máš?
Prostě přines skleničky.
Ahoj, tati.
Ahoj.
Trefa.
Jak jde natáčení?
-Dobře. -Slyšela jsem. To je super!
-Jak se s Rachel Kemp pracuje? -Přestaň.
Jenom se ptám, jak se s ní pracuje.
Ještě to není dokonalé, ale jsme blízko.
Prý jsi ji oblbnul stoličkou z Ikey.
Bude do té věci čumět celý den?
Má dovolených ještě dvacet minut.
Kdo? Even?
Zajímalo by mě, kolik minut na mobilu máš ještě dovolených.
-Cože mám dovolené? -Nedovolilas mu ani ťuk?
-Odlož to. -Pizza je hotová.
-Já jen… -Hned.
-Vida. Co se říká? -Děkuju.
Tohle je samotná Monica Bellucci.
A díky tomuhle filmu pochopíš ženy a vztahy matek a dcer.
Nádhera.
-Akorát nemáme DVD přehrávač. -Díkybohu.
-Nějak to vymyslíme. -Já už se na filmy skoro nekoukám.
Měla bys začít psát.
Když myslíš.
Proč čekat, až ti nějaký páprda svěří Ofélii?
-Hraju Hamleta. -Probíral jsem to s Rachel.
Chce rozvíjet svoje vlastní projekty. Má produkční společnost.
Herečky to mají těžké.
O ničem nerozhodují. Jen čekají, až je někdo obsadí.
-Nedělá to dobrotu. -Ale já hrála spoustu…
Nahlodá ti to sebevědomí a pohltí tě touha po pozornosti.
S herečkou bych se neoženil.
Ale spát s nimi ti nevadilo.
Dnešní umělci jsou děsně maloměšťáčtí. Nikdy nenapíšeš Odyssea,
když budeš pořád řešit kroužky a povinné ručení.
Co se stalo s uměleckou svobodou? Umělci potřebují volnost.
A nepořídit si děti?
To neříkej, Noro.
Kolik je ti let?
Sissel v tvém věku měla děti dvě.
Časy se mění, tati.
Vy dvě jste to nejlepší, co mě v životě potkalo.
Vážně?
A proč jsi s námi skoro nebyl?
Táta je vždycky padouch.
Vede se vám dobře, no ne?
Jak to můžeš vědět?
Neznáš nás.
-Nepřeháněj. -Já že přeháním?
Vím, žes to neměla snadné.
Poznávám se v tobě.
Cítíš obrovský vztek.
Je těžké milovat někoho, kdo v sobě má tolik zloby.
Nebudeš sama napořád.
Umění to taky neprospívá.
Potřebuješ mít někoho, o koho se budeš starat. Třeba děti.
Nebudeš litovat, že je máš.
Petere?
Rád tě vidím. Ahoj.
Parádní dům.
Jo, ale vděčím za něj Lassemu Hallströmovi, ne tobě.
Nikdy by ti nedal práci, kdyby neviděl Řeku času.
Musí to být bezva pro vnoučata.
S Danielem je to pořád složité. A ovlivňuje to i vztah s jeho dětmi.
Nikdy sem za dědou nezajedou na návštěvu.
Ale poslyš…
Ten scénář.
Není špatný, ne?
-Je fantastický. -Jdeš do toho?
No, nemám na vybranou.
Vezmi si něco k pití.
Au.
Na ruční kameru to moc nevidím.
Spíš na vozík a stativ.
Promiň, že jsem se ti neozval dřív. Mimo natáčení to nezvládám.
Se mnou je to totéž.
Já…
Dám ti vědět, jestli to vyšlo.
Netflix do toho taky má co mluvit.
Chtějí, abychom zvážili i další kandidáty.
Takhle to teď chodí?
No jo.
Takhle to teď chodí.
Na zdraví!
Rád tě vidím.
Ahoj, Noro.
Volám ti, protože…
Musíme spolu mluvit.
Nemůžeme přece…
Já třeba nerad chodím do divadla.
Není to proto, že bych neměl divadlo rád.
Prostě se nevydržím dívat.
Čechova nicméně můžu…
Čechova můžu číst.
No vážně…
Ne jeho hry, ale…
Jsem citlivý. Úplně jako ty.
V tomhle jsme stejní.
Krucifix.
Díky.
Zajímalo by mě,
kdo je to „ty“?
Když řekne „ty víš“,
o koho jde?
Co myslíte vy?
Její matka to podle mě není. Jí by to nikdy neřekla.
Asi je to její vnitřní hlas.
Jen mi připadá zvláštní nemluvit k nikomu konkrétnímu.
Výborně.
-Zkusme to. Ingrid bude poslouchat. -Jsem jedno ucho.
Ty se posaď sem.
-A jen se dívej. -Dobře.
Začneme od…
„A pak jsem se zhroutila.“ Mluvte k Ingrid.
Jestli chceš, můžeš se jí dotýkat. Cítit, že jsi její máma.
Nezapomínejte, že o tom nikdy nikomu neřekla.
Za ty modlitby se stydí.
Pokouší se je utajit nebo zlehčit.
Stydíte se.
Stydíte se, že projevujete slabost.
Dobře.
Můžeme.
A pak jsem se zhroutila.
Opět jsem v domě osaměla,
ležela jsem v posteli, plakala.
Vím, že každý někdy leží v posteli a pláče, ale…
Kdosi řekl, že modlitba není rozmluva s Bohem.
Je to přiznání zoufalství.
Vrhneš se na zem, protože nic víc nezmůžeš.
Jako když máš zlomené srdce a myslíš si:
Prosím zavolej mi, odpusť mi,
vezmi mě zpátky.
A…
Všechno jsem pokazila.
Byla jsem sama
a plakala.
A pak, poprvé v životě,
jsem poklekla
a začala se modlit.
Nevím, ke komu jsem se obracela, ale mluvila jsem nahlas.
Pomoz mi.
Už nemůžu dál.
Sama to nezvládnu.
Chci mít domov.
Přála bych si,
aby se její matka chovala ve filmu takhle.
Přesně tak.
Bude to v angličtině fungovat?
Proč by ne.
Neměla bych mít norský přízvuk jako Ingrid?
Já mám přízvuk?
-Je Švédka. -Mám přízvuk?
Kdepak. Jen si říkám, jestli nebude zvláštní,
když všichni budou mít skandinávský přízvuk a já ne?
Možná. Zvážím to.
Pověděl byste mi o té postavě víc?
Hlavně mi vrtá hlavou proč.
Proč se rozhodla zabít?
A co vás k tomu napadá?
Chápu, že stejně jako její matka trpí depresí.
Má ale dítě.
Právě tuhle otázku film nastoluje.
Musíte si najít vlastní odůvodnění.
Jaká byla vaše matka?
Nechci vyzvídat, jen mi přijde, že by mi to mohlo pomoct.
O mé matce ten film není.
Toto je policejní protokol a složka z vězeňského tábora.
Svědectví Karin Irgensové je tady. Požádala jste o přístup k celé složce.
Obsahuje také fotografie s rekonstrukcemi různých způsobů mučení.
Rád bych vás upozornil, že to není nic pro citlivé povahy.
Nejdůležitější informace jsem vám označil lístečky.
Děkuji.
„Irgensová, Karin“
„Odsouzena za antinacistickou propagandu“
„Soud za vlastizradu“
„Evidenční seznam, případy mučení“
„Zločin vlastizrady – mučení Karin Irgensové“
„Drtili mi nohy ve svěráku, dokud jsem nezačala křičet.“
„Vyšetřovatel mě připoutal k rozpáleným kamnům.“
„Bili mě do hýždí rákoskou.
Pálilo to jako čert. Bolelo to několik měsíců.“
Když o tom Agnes vyprávěla Evenovi,
moc nového nezaznělo.
Většinu toho už věděli.
Těžko říct, proč to na ni tak silně zapůsobilo.
Snad kvůli babiččinu svědectví, tomu věcnému, odosobněnému tónu,
se kterým vše popisovala?
Nebo to zapříčinil fakt, že babička byla jen jednou z mnoha?
Policejní protokol o její sebevraždě o patnáct let později byl strohý.
Žádné fotografie neobsahoval. Tátovo jméno tam nicméně stálo.
Výslechu ho nepodrobili.
Bylo mu tehdy jen sedm let.
Zaber to co nejrychleji.
Počkej.
Soustřeď se.
Stop.
Ukaž.
Dobrý, viď?
Můžu se kouknout?
Výborně!
Co kdybychom šli na tu Nořinu premiéru společně?
Stavíme se předtím někde na jídlo.
Asi dorazím rovnou tam.
-Ale přijdeš? -Samozřejmě.
Chtěl bych Erika obsadit.
-Skvěle by se mi hodil. -Vážně?
Replik by měl jen pár, ale je to klíčová role.
To zní fajn, ale…
Já ti nevím, není zrovna herecký typ.
Nechci herecký typ.
Není nic horšího než děti, co přehnaně máchají rukama.
Jak v nějakém muzikálu.
Erik má svoje kouzlo.
Má tajemství.
Taky jsi bývala stydlivá.
Ale na plátně úžasná.
Měla ses toho držet.
-Prosím tři skleničky džusu. -Prosím tři skleničky džusu.
-Děkuji, že jste mi vyprala prádlo. -Děkuji, že jste mi vyprala prádlo.
Téměř se neodvažuju zavřít oči.
Bojím se, že když je otevřu, on už tady nebude.
Dáme si pauzu.
Působíte roztěkaně.
Jsem jenom unavená.
Nemůžete to zkazit.
Jediné, co pokazit můžete, je neposlouchat.
Neuspěchejte to.
Ano?
Zkusíme to bez přízvuku.
Vezmeme to od…
Předchozí strana, odshora.
-Dobrý den. Těší mě. -Mě taky těší.
-Promiňte mi to čekání. -Díky, že jste si na mě udělala čas.
Proč jste tu roli nevzala?
Nemůžu s ním pracovat.
Proč ne?
Neumíme spolu ani mluvit.
-Přál si obsadit vás. -Ano.
To ano.
Já nevím.
Nemůžu se zbavit dojmu, že…
Udělal chybu.
Já jen…
Nemůžu té postavě přijít na kloub.
Čím víc se jí zaobírám, tím víc se v ní a v té roli ztrácím.
Jako by její smutek
vytěsňoval všechno ostatní.
Námět je to skvělý.
Ale nedokážu určit,
jestli za všechno může ten smutek,
nebo jestli to je,
já nevím, symptom něčeho hlubšího?
Nechci ho zklamat, víte.
Je to…
Komplikovaný muž.
Zato opravdu dobrý režisér a něco ve vás vidí.
Byla by hloupost to vzdát.
Byl jsem zvyklý mít všechno pod kontrolou.
A co jsem pod kontrolou neměl, jsem ani mít nechtěl.
Chápeš?
Teď jsem starý.
Jsem jako kůl v plotě. Poslední Mohykán, sakra práce.
A ten novej chlápek mi pořád posílá moodboardy.
Stýská se mi po Peterovi.
Kdy se z něj stala taková padavka?
Jsem grogy, Michaeli.
Jak k tomu došlo? Před 15 lety mi bylo 55.
Možná máš pravdu.
Možná jsme moc staří.
Dost možná je to náš poslední film.
Hlavně mi nevykládej, že musíš jít s dobou a tak.
Slib mi to.
Tohohle námětu
ses dotkl už dřív.
Ještě nikdy jsi ho ale neztvárnil takhle přímo.
Průzračně. Osobně.
Fajn, trvalo ti pěknou řádku let
propracovat se až sem.
Ale teď to natočíš, krucinál.
Podle sebe.
A basta.
-Au. -Upravím ti to.
Dobře.
Počkat.
Povolíte mi to, prosím?
Tak.
-Ahoj! -Blahopřeju! Bylas skvělá.
-Fantastická. -Díky.
Všichni jsou nadšení.
Zdá se, že jsme to zvládli.
Vydařilo se to.
Jsi v pořádku?
Jo, v pohodě.
Nezvedalas mi telefon.
No jo.
-Přišel táta s vámi? -Ne, asi to nestihl.
Máme paní na hlídání, takže jdeme na drink. Přidáš se?
Promiňte, musím vám poblahopřát.
Úchvatné představení.
Moc děkuji.
Ano, zrovna tam mířím. Dám vám vědět.
Dneska večer to nezvládnu.
Často hraju i nemocná.
Ještě nikdy jsem představení nezrušila, ale dnes bohužel musím.
Mrzí mě to.
Ano, děkuji. Díky.
Dobře. Nashle.
Kde je Erik?
Přijde za chvíli.
Proč jsi nepřišel na premiéru?
Nechtěla mě tam.
Takže… Tohle je originál
a tohle překlad,
aby si Erik mohl nacvičit repliky v angličtině. Přízvuk nevadí.
Mluvilas s Michaelem?
Bude ho třeba omluvit ze školy.
Nevím, jestli je to dobrý nápad.
Je to skvělý nápad! Zhostí se toho výborně.
-Není jisté, že bude chtít. -Samozřejmě že bude.
-Jak to víš? -Mluvil jsem s ním.
-Mluvil jsi s ním? -Zmínil jsem se mu.
-Byl nadšený. -Nesmíš s ním mluvit mně za zády!
Nemám krásnější vzpomínku než tu,
jak jsi tehdy hrála v mém filmu.
Bude to fajn.
Zaměř se na jeho scény.
Rachel si natáčení s ním určitě užije.
Skrývá se v nich štěstí. Potřebuje vidět jiné aspekty…
Přestaň. Mlč.
-Nechci, aby v tom Erik hrál. -Ale Agnes…
Ano, tati, byla to krása.
Nádhera. Nejlepší chvíle mého života. Směla jsem být s tebou.
Byla jsem středem tvého vesmíru.
-Pak jsi zmizel. Neviděla jsem tě věčnost. -Ale byla to nádhera!
Jo.
Já to nechápu.
Jak dokážeš být vřelý a pozorný a vzápětí se prostě vypařit?
A středem tvého vesmíru se najednou stane někdo jiný.
-Přečti si ho! -Ježíšikriste!
Je mi ukradený, jestli je ten scénář dobrý.
Jde mi o Erika.
Ahoj!
-Děda je zrovna na odchodu. -Aha.
Ahoj, jak ses měl?
-Dobře. -Ráda tě vidím. Stýskalo se mi.
-Mně taky. -Vážně?
-Takže je dobře, že jsem tady. -Viď?
Je to moc dobře. Co budeme dělat, než přijde táta?
Dobrý večer.
Čemu vděčím za tu čest?
Není vám nic?
Ani ne.
Pojďte dál, postavím na čaj.
-Prosím. -Díky.
Už nechcete pokračovat.
Já…
Prostě…
Já vás jen nechci zklamat.
Neseknu s tím, pokud si budete přát, abych zůstala.
Přijde to tak jenom mně? Nemám z toho dobrý pocit.
Ani vy z toho nemáte dobrý pocit, že ne? Z mého obsazení.
Jistěže mám.
Podle mě ne.
Požádal jste mě, abych si obarvila vlasy na odstín,
co má vaše dcera.
Nejste nadšený ani z toho, že by film měl být v angličtině.
Připadá vám to divné, mám pravdu?
Nechci vás zklamat.
Promiňte.
Nepodržel jsem vás, Rachel. Omlouvám se.
Většina herců by tu roli ztvárnila i přes špatný pocit.
Nebo by prostě odjeli a nechali to vyřešit svoje agenty.
Ale vy jste přišla.
Jste dobrý člověk.
No tak.
Nevnímejte to jako selhání.
Jste skvělá herečka, vážně.
Děkuju.
-Ahoj. -Ahoj.
Promiň, že jdu bez ohlášení, ale nebereš mi telefon.
Omlouvám se.
-Jsi v pohodě? -Jo.
Musíš mi zvedat telefon.
Víš, jak hned znervózním, když mi to nebereš.
Co je ti? Jsi nemocná?
Ne.
Včera jsem se pohádala s tátou.
Vypěnila jsem. Chce obsadit Erika.
A já si to nepřeju.
Přečetla jsem si ten scénář.
Je vynikající. Úplně jiný, než jsem si myslela.
Vím, že s tím filmem nechceš mít nic společného.
Ale měla by sis ho přečíst.
Podle mě pojednává o tobě.
Teda…
Myslím si, že ho napsal pro tebe. Není o jeho matce.
No jo.
Přečti mi prosím tenhle kousek.
Neřeš, že je to trochu…
Trochu přepjaté.
Jen čti.
Ty víš, že v Boha nevěřím.
Pocházím z prostředí, kde náboženství nehrálo žádnou roli.
Nebyly jsme pokřtěné. Na konfirmaci jsme se sestrou kývly jen kvůli penězům.
A pak jsem se zhroutila.
Zase jsem v domě osaměla, ležela jsem v posteli, plakala.
Vím, že každý někdy leží v posteli a pláče, ale…
Kdosi řekl, že modlitba není rozmluva s Bohem.
Je to přiznání zoufalství.
Vrhneš se na zem, protože nic víc nezmůžeš.
Jako když máš zlomené srdce a myslíš si: Zavolej mi, rozmysli si to,
vezmi mě zpátky.
Tak mi bylo. Všechno jsem pokazila.
Byla jsem sama a plakala.
A pak, poprvé v životě,
jsem poklekla a začala se modlit.
Těžko se to vysvětluje.
Nevím, na koho jsem se obracela, ale mluvila jsem nahlas.
Pomoz mi.
Už nemůžu dál.
Sama to nezvládnu.
Chci mít domov.
Prozradila jsi tátovi,
-že jsem se pokusila zabít? -Samozřejmě že ne.
Napadlo mě totéž co tebe: Jak to ví?
Hodně do toho vstupuje příběh jeho matky.
Ale u některých scén se zdá, jako by tam byl s tebou.
Ale nebyl.
Byla jsi tam ty.
Jak se to stalo?
Že ty jsi v pohodě a já jsem vadná.
Tak to není.
Proč tebe naše dětství nepoznamenalo?
Nebylo to vždycky snadné.
Ale zvládla jsi založit rodinu.
Vybudovat domov.
To jo.
V našem dospívání byl jeden zásadní rozdíl.
Já měla tebe.
Vím, že si v tomhle moc nevěříš, ale byla jsi tam pro mě.
Když byla máma… mimo.
Myla jsi mi vlasy.
Česala je.
Vodila mě do školy.
Cítila jsem se v bezpečí.
Mám tě ráda.
Já taky.
Taky tě mám ráda.
Drží dobře?
Probudím se a hned taková krása.
Máte nádherný úsměv. Říká vám to přítel? Měl by.
Vlastně ano. Už jsem to od něj slyšela.
Proboha, nemáte něco jiného? Třeba šampaňské?
Šampaňské?
Dáš mi i pár sušenek?
-No víš… -Omar je mívá. I ostatní.
-Ty s čokoládou. -Ale sníš si je až nakonec.
Hotovo.
-Ahoj. -Měj se hezky.
-Copak se děje? -Zapomněl jsem si mobil.
-Měj se. -Ty taky.
Tak šup.
Stop.
-Perfektní. -Máme to. Jdeme na další.
České titulky Jitka Jindřišková
Dramaturgie titulků Anna Kareninová
Titulky vyrobil FILMPRINT DIGITAL