Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Când la școală li s-a cerut un eseu din perspectiva unui obiect,
Nora a ales imediat să fie casa familiei.
A descris cum îi tremurau măruntaiele când fugea cu sora ei afară.
Casa care le privea alunecând pe stradă,
până le pierdea din ochi.
Nora se întreba dacă casa prefera să fie goală și ușoară,
sau plină și grea.
Dacă îi plăcea să fie călcată,
dacă pereții se gâdilau sau dacă a simțit vreodată durere.
A presupus că voia să fie plină.
Generații de oameni și animale trăiseră acolo.
Străbunicul a murit în camera unde s-a născut bunica.
Acolo unde dormeau acum părinții.
Tata spunea că se înclina din cauza unei crăpături
de la construcție, de acum un secol.
Nora a scris că se scufunda, se prăbușea,
dar cu încetinitorul.
Anii petrecuți de familie acolo
au fost doar o secundă în acea surpare lentă.
Recitind mai târziu, s-a mirat
că a ales cuvântul „gălăgie” pentru certurile părinților.
Dar casa ura și mai mult liniștea.
Când tata a plecat definitiv, casa s-a ușurat.
Gălăgia părinților a încetat.
Dar îi lipseau celelalte zgomote ale tatălui.
Profesorului i-a plăcut eseul. La fel și tatei.
S-a gândit să-l folosească pentru admiterea la teatru,
dar i s-a părut lipsit de emoție.
Până la urmă a ales monologul Ninei din „Pescărușul”.
„Sunt un pescăruș. Nu. Sunt actriță. Da, asta sunt.”
VALOARE SENTIMENTALĂ
Nora?
- Nora? Deschide. - Nu pot.
- Deschide! - O clipă.
Te rog, deschide.
Ești bine?
- Îmi repet replicile. - Dar le știi.
- Am mai făcut asta. - De data asta e altfel.
- Nu pot. Nu pot să ies. - Bine. Respiră adânc.
Uită-te la mine. Respiră.
Respiră, hai.
- Nu pot. - O să fie bine jos. Hai.
- Vreau apă. - Este jos.
- Nu se poate. Am întârziat. - E în regulă. Duceți-o pe scenă.
Nu stă bine. Ba e bine.
- Mă ajuți puțin? În culise. - Acum?
Am emoții. Cred că am nevoie...
Am nevoie de ceva.
- Nu avem timp. - Avem.
- Ești foarte... - Lovește-mă.
Pălmuiește-mă. Altfel nu ies.
Ești bine? Ești o zeiță!
Hei!
- Nu! - Taci!
Ajutor! Nu, Nora.
Ingvar? 20 de secunde.
Pregătită?
Gata?
Da.
Ascultați!
Ați spus că mă salvați. Și m-ați aruncat în flăcări!
V-am primit copiii în casă. Și voi ați depus mărturie contra mea!
- Ți-am zis să luăm catering. M-am stresat. - Încetează.
Ce ai?
Nimic, sunt bine.
- Mamă, încă puțin tort? - Am zis nu.
A mâncat deja patru bucăți.
- Te rog? - Mănâncă altceva.
- Frumos discurs. - A fost din partea amândurora.
Mama ta era foarte mândră de tine. Te studia mereu.
Da.
Sissel mă ducea des la teatru.
Biroul bunicii, înainte de boală.
Vorbea cu oameni, ajuta. Adică vorbeau.
Își spuneau secretele.
Îi ascultam de lângă sobă când eram mică.
- Era voie? - Ei nu știau.
A trecut ceva timp, dar...
Nu știi ce să zici. Condoleanțe sau felicitări?
În fine, oarecum ne-am împăcat la sfârșit.
- Ce e? - Nimic.
- A venit tata. Știai? - Nu.
I-am spus, desigur.
Bună, tată.
Aici erați. Scuze.
Bună.
Bună, fetele mele.
- L-ai văzut pe Erik? - A venit?
- Nu te-am văzut la biserică. - N-am putut să merg.
Și de ce biserică? A dat-o pe religie?
- Ni s-a părut o idee bună. - Foarte trist.
A fost o mamă bună pentru voi. Atât de frumoasă și...
- Frumoasă? - Ca voi.
Și isteață. Mereu avea dreptate.
- A venit bunicul. - Salut!
- Bună. - Bună.
- Even. - Îl știu pe Even.
Vechi cunoștințe. Ce mult ai crescut!
- Ești cel mai înalt din clasă? - Nu prea.
Ești uriașul clasei?
- Bună. - Bună.
Poftim.
Mă gândeam la tine.
- Ce-s astea? - Boxele mele.
- Ce mai faci? - De ce întrebi?
Trebuie să vorbim cât sunt aici. Am ceva să-ți spun.
- Nu poți acum? - Nu aici.
Trebuie să vorbim, doar noi doi.
O să le ducă Fredrik cu Toyota.
- Scuze. - Hopa.
Mulțumesc.
Sper să nu simtă...
că trebuie să facă pe tatăl și să mă consoleze.
Nu.
Oricum, încearcă. Poate îi e greu și lui.
Întreabă-l ce o să facă cu casa.
- Adică? - E a lui.
- Serios? - Da.
I-a lăsat-o mamei, dar n-au semnat niciodată nimic.
Am înțeles.
Păcat. Contam pe banii ăia.
Întreabă-l tu. Nu îndrăznești să-i zici o vorbă.
- Așa crezi? - Da.
- Îndrăznesc. - Aiurea.
- Bună. - Bună.
Strălucești. Ce dorești?
O cafea neagră.
- Altceva? - Nu.
- O cafea pentru domnișoară. - Mulțumesc.
- Tu? Ți-a plăcut mâncarea? - Mă bucur de tot ce oferi.
Crede că suntem un cuplu.
Mă gândeam la tine. Eram îngrijorat.
Tu ce faci?
Bine. Multă muncă.
Poate ai auzit de retrospectiva filmelor mele.
- Nu, de unde să aud? - Ideea e că pregătesc un film.
Insiști.
Cel mai bun scenariu al meu, zice Michael.
- Tot Michael e producător? - Zice că sunt iar la modă.
Documentarul meu rulează peste tot.
Voiai să-mi spui ceva.
Da.
Filmul este...
despre o tânără, o mamă care...
Te vreau pe tine pentru rol.
L-am scris pentru tine.
Doar tu poți să-l joci.
Mulțumesc.
- Nu m-ai văzut jucând. - Te-am văzut. În „Medea”.
- Ai plecat. - Nu-mi place teatrul.
Decoruri groaznice, dar tu ai fost superbă.
Recunosc imediat valoarea unui actor.
Rolul îți va prinde bine. Meriți ceva mai personal...
decât piese prăfuite pentru pensionari.
Vorbim de cinema adevărat.
Vei găsi și finanțare. Serialul meu merge bine.
Asta ajută puțin.
Michael e sigur în privința banilor.
Vom filma la noi acasă.
- La noi acasă? - Da. E ideal.
Nu vreau să particip.
- Ia o pauză de la serial. - S-a terminat demult.
Meriți ceva mai bun.
- L-ai văzut? - Bineînțeles.
Și?
- Părerea mea nu contează. - Vreau s-o aud.
Nu e pentru mine. Îi lipsește partea vizuală.
Nu vedem fața, ochii.
Dar ce știu eu? Lumii îi place.
Nu vorbesc despre lume. Tu ce zici?
Nu e vina ta.
Rolul ăsta te va propulsa.
N-o să lucrăm împreună, tată.
- Nici măcar nu putem vorbi. - Citește-l și te sun.
- Nu suna. Ești rangă. - Mă îngrijorez.
Îți interzic să-ți faci griji.
- Doar citește-l! - De ce?
N-o să iasă nimic.
Întoarceți-vă!
Stați!
Nu!
Veniți înapoi imediat!
Jos!
Nu te mișca.
Am stat lângă dvs. la proiecție.
Am văzut că v-ați emoționat.
Da.
Scuze. E din cauză că...
Nu l-am văzut de vreo 20 de ani.
Îmi amintesc intens.
Filmările, oamenii.
Fac filme cu prietenii.
Suntem o familie.
Mai ales la filmul ăsta.
Vă referiți la fiica mea, Agnes?
Ea o joacă pe Anna.
Mulțumesc. O ultimă întrebare.
Interesează pe mulți. Nu am văzut un film de-al dvs
de 15 ani, de la „Idilă”.
Vom vedea un alt film Gustav Borg?
Sper.
Și eu sper. Mulțumesc, domnule Borg.
Gustav!
Scuze. Rachel Kemp adoră filmul.
Te vrea. Mănâncă la Excelsior.
Plătește festivalul, evident. Hai.
Gustav Borg. La masa lui Rachel Kemp.
- E o petrecere privată. - Gustav Borg!
- Mulțumesc că ai venit. - Aduc un scaun.
- Poftim. - Mulțumesc.
Filmul m-a dat gata. Capodoperă. Sincer.
- Mulțumesc. - Extraordinar.
- Cum a fost la proiecția ta? - Bine.
Minunat. Publicul a înnebunit. Trebuie să-l vezi la toamnă.
- Cum merge? - Dă-l jos.
Mi-aș dori să fac filme ca al tău.
Am realizat asta azi.
Nu am mai văzut un asemenea film.
A fost atât de...
M-a mișcat.
Mulțumesc.
Mă gândesc să iau o pauză.
Am deja multe proiecte pe țeavă.
Roluri bune, dar...
- Nu-mi spun nimic. - Nu le accepta.
Sam ar înnebuni dacă aș renunța. Are dreptate.
Dă-l dracului pe Sam. E viața ta.
Tu? Pregătești ceva?
Așa credeam, dar...
N-ai găsit banii?
Cam așa ceva.
Te duce la hotel.
Mulțumesc.
- Mi-a părut bine. - Și mie.
Rachel!
Domnule!
- Am telefonul tău! - Doamne!
- Nu plecai? - Mă dai afară?
Nu, dar începe să devină prea siropos.
- Nu-ți place? - Îmi place.
De ce ți-e atât de frică de intimitate?
- Ți-e greu. - Nu. E bine că ești însurat,
ca să nu recunosc cât de praf sunt în realitate.
Oribil. Cât de praf ești?
Ca procent? 80.
Deci ești 20%...
Ceea ce vezi.
- Ai vorbit cu directorul teatrului? - Crede că am nevoie de un psiholog.
- Da. De ce nu? - Nu zice da.
E o fobie. Terapia ajută.
N-a fost chiar așa tragic, doar...
- Te-am pălmuit. - Da.
Scuze. A fost extrem, dar...
- Poți să mă dai în judecată. - N-o s-o fac.
- Știu despre mine. Nu vreau terapie. - Dimpotrivă.
- De ce nu? - Maică-mea era psiholog.
- Nu te duci la maică-ta. Încă un sărut. - Dar...
- Nu așa. - Gata pe azi.
- Pe mâine. - Ne vedem.
Scena e foarte contrară naturii noastre.
Corpul urlă când ieși în fața publicului.
- Nu te ascunzi. - E anxietate?
Nu, îmi place.
Mai e...
zădărnicia, furia, nedreptatea...
pentru greutatea responsabilității.
Când vorbește despre evitare, dezvăluie ce urăște la ea.
Cred că prefer construcția rolului.
Să mă scufund în perspectivă sau în sentimente...
adoptând rolul.
E sigur pentru a înțelege ce simt.
Nu vrei să fii tu însăți? Asta aud.
Ce ar zice mama?
Trișezi. Dă-te înapoi.
Mai încolo. Nu. Aici!
Ai iubit?
Nu tocmai.
Nu vrei?
Bineînțeles...
dar nu e întotdeauna ușor.
- Eu te iubesc. - Da.
Și eu te iubesc.
O să mă căsătoresc cu tine când cresc.
- Foarte drăguț, dar nu se poate. - Știu.
- Ai adormit? - Nu.
E atât de dulce.
M-a cerut în căsătorie.
- Felicitări. - Nu se întâmplă în fiecare zi.
A venit azi, s-a uitat la mine și mi-a zis:
„Te văd.”
De unde a scos-o? O zici tu?
- Poate la școală. - Se zice la școală „te văd”?
Ești bine?
- Scuze. - Ce-ai pățit?
Sunt bine. Mă duc acasă.
Nu, așteaptă.
- Sunt bine. - Sigur?
- Nu s-a întâmplat nimic? - Nu.
Bine.
- E bine? - Da.
- Nu recidivează? - Nu cred.
E doar singură.
- Te întristează? - Puțin.
- Bună. - Bună.
E ciudat.
Când s-a îmbolnăvit mama, m-am gândit...
să stăm aici cu Even și Erik.
- Ți-ar fi plăcut să stai aici? - Nu.
Nu avem bani să răscumpărăm părțile.
M-am uitat pe ele. Doar hârtii vechi.
Mulțumesc pentru tot ce-ai făcut.
- Păstrează ce vrei și aruncă restul. - Sunt lucruri frumoase.
Au valoare sentimentală. Uite.
- Îmi place vaza asta. - Da, e frumoasă.
- Fiindcă o vreau eu? - Nu. Ia-o.
- Trebuia să ne uităm împreună. - Bine. O iau eu.
Doamne.
NU UITA OCHIUL APRINS
- Cât stă? - N-a zis.
N-a venit pentru vânzare?
Nu știu.
Vine la două. Întreabă-l.
- Exclus. - Nu te face că nu există.
O să încerc.
Nu vinde casa până la urmă, dar...
Are un proiect.
Ce ai zis?
E bun. Va face un nou film.
- Ce film? - Ați discutat.
- Rolul scris pentru mine? - Cel pe care nu l-ai vrut.
- A găsit banii? - Probabil.
Mi-a spus puține, dar întreba de tine.
Bine.
- El e? - Da.
Rahat, Rachel Kemp.
La naiba...
- Fir-ar! - Nora?
E la fel. Nu s-a schimbat nimic.
Mă bucur să vă văd. E o cafenea acolo.
Rachel trebuie să dea un telefon.
- Nora e aici? - Nu, a trebuit să plece.
- Rachel, fiica mea, Agnes. - Bună, Rachel. Îmi pare bine.
- Colegă? - Nu. Mă ajută cu documentarea.
Sunt istoric.
Scuze, mă bâlbâi.
O mai ții minte? O juca pe Anna.
Acum mulți ani.
Desigur. Anna! Da, acum îmi amintesc.
Facem un selfie? Ai fost minunată.
Mulțumesc.
Aici vorbește cu fiul ei.
E ultima scenă. Îi pregătește mâncarea.
Important, un ultim gest matern.
Se îmbrățișează și el pleacă.
Cum ce se închide ușa, ceva se schimbă.
Mama aproape se relaxează.
Cel mic merge la tatăl lui, așa că nu se grăbește.
- Aici e o sârmă de rufe. - Uscător.
- Uscător.
Intră aici și începe să se pregătească.
Deodată...
Ușa de la verandă se deschide. Vino.
Cel mic și-a uitat steagul norvegian.
- E 17 Mai. Ziua națională. - Da.
Filmăm dintr-o singură dublă.
- Plan secvență? Tot? - Tot finalul.
Fără montaj. Timp și spațiu în sincronizare absolută.
Așadar...
Cel mic stă și o privește.
Ceva nu e în regulă. Nu înțelege ce.
Înșfacă steagul și pleacă în fugă.
Mama se duce să se asigure că a plecat într-adevăr.
Auzim poarta curții închizându-se. Camera rămâne aici, pe ea.
Asta e cheia.
Expresia ei.
- Ce gândește? - Exact.
Și se întoarce.
- Aici o face? - Da.
O s-o susțină?
Așa s-a întâmplat. Cu mama mea.
- Mama ta? - Da.
- Aici? - Da.
- A trecut mult timp. - Nu!
Asta a folosit.
- Asta? - Da.
Ca să ajungă sus.
Nu vom vedea asta.
Cadrul se termină când închide ușa.
Vom auzi doar sunetul.
În timp ce camera se îndepărtează.
De ce n-ați plecat după asta?
Am plecat.
Ne-am dus în Suedia. Tata era suedez.
Vreau să aflu mai multe despre ea.
Nu e mama mea în scenariu.
O să mă lase s-o fac? Da. Știu.
O să iasă bine. Are motivație.
I-am spus că de scaunul ăsta s-a spânzurat maică-mea.
Scaunul de la IKEA?
Asta sunt eu?
Tot ce gândesc, simt, insomnia...
Nu înțeleg cum se poate să fiu eu.
Am discutat.
- Nu te recunoști? - Nu.
Cu ani în urmă, cabinetului i se spunea „Bibliotecă”.
Era adesea gol. Karin, prima născută,
stătea acolo cu prietenele și ascultau muzică.
În Război, Karin a fost în Rezistență.
În toamna lui '43, a luat-o poliția.
A stat la închisoare doi ani. N-a vorbit niciodată despre lagăr.
Ascultă.
După Război, Karin s-a căsătorit și a preluat casa părintească.
L-a născut pe Gustav în 1951.
Când Gustav a devenit regizor, a spus:
„Nimic nu e mai frumos decât umbrele.”
Se referea la casa părintească.
Edith, sora lui Karin, a luat casa împreună cu prietena ei Lillian.
Edith nu avea copii, dar Gustav mergea acolo verile.
Dacă cineva se plângea, Edith dădea muzica mai tare.
Un vecin a turnat-o pe sora ei în Război.
Gustav era unicul moștenitor al lui Edith.
În 1986 s-a întors în casă cu amintirile.
Există două versiuni despre întâlnirea cu Sissel.
Sissel vorbea despre insomnia lui Gustav.
Pentru Sissel era clar că întoarcerea i-a fost grea lui Gustav.
Versiunea lui Gustav era mai cavalerească.
Era o păpușă.
Am auzit că e psiholog, așa că m-am ales cu probleme psihice.
În șase luni, Sissel era însărcinată.
S-au căsătorit cu trei săptămâni înainte să se nască Nora, în 1987.
Cu Agnes s-au făcut patru.
- Te simți oribil cu noi? - N-am zis asta!
Iar începi? Doamne!
După divorț, Gustav s-a întors în Suedia.
Casa s-a mai ușurat puțin.
Ai vorbit cu Peter?
Peter a îmbătrânit. N-a mai făcut un film de zece ani.
- Nici eu. - Da, dar el a ieșit la pensie.
O va face pentru mine. O să-l sun.
- Doar pe el îl vreau. - Da, dar...
- Vorbește-i tu. - Am s-o fac.
Serios? Fă-o.
- Sunteți de o vârstă. - Mda...
- Îți place Norvegia? - Mult. E superb.
Oameni foarte prietenoși. Primire foarte călduroasă.
E o producție Netflix. Va rula în cinematografe?
Unde altundeva?
Suntem în negocieri, dar acesta e scopul.
Întrebare pentru Rachel Kemp.
Despre primirea ultimului tău film, „Alegerea lui Cathy”.
Ai fost puțin dezamăgită?
Sunt foarte mândră de acel film.
Nu pentru asta suntem aici.
Ai avut emoții să joci într-o dramă adevărată?
Fac filmul pentru că...
Ce întrebare idioată e asta?
E cea mai bună actriță a generației ei. Aveți noroc că a venit.
Trebuia să ziceți mulțumesc! Valea!
- Afară! - Bine. Mulțumesc.
Idiotule.
Nu aprobaseși întrebările?
- Nu s-a putut. - Trol de TikTok.
Nu iar ASMR. Mi-e somn.
- El m-a învățat. - L-am făcut împreună.
N-o să țin un discurs, dar mă simt recunoscătoare.
Mă bucur să lucrez cu voi.
- Mai avem de lucru... - Am discutat.
- Am vorbit de multe ori. - O să-i dăm de cap până la premieră.
Jakob, știu că treci prin momente grele acasă,
dar...
Mulțumesc pentru munca ta. Dacă vrei ajutor, sunt aici.
Mulțumesc. O să țin minte.
Bine. O să rupem gura târgului.
- De acord. - Noroc!
Noroc!
Nu mi-ai zis de divorț.
Alergăm cu repetițiile.
Da.
- N-am găsit momentul. - Înțeleg.
Nu e vina...
- E vina noastră? - Nu, nicio legătură.
Sunt aici, dacă... Dacă vrei să vorbești.
- Cine se scaldă? - Hai! Unu, doi...
Trei!
Nu trebuie să ne ascundem.
Uite... Nu sunt sigur.
- Salut! - Salut!
- E tata aici? - Încă nu.
- Uite-l! La mulți ani! - Mulțumesc.
Frumușel cu papion. Bună! Pizza?
Bună. Eu fac așa.
Recordul e tot al meu.
- Nu. - Începe de acolo.
Bună. Bine ați venit.
- Îmi pare bine. - Și mie.
- Bună, bunicule. - La mulți ani. 9 ani. Ai crescut.
- N-ați mai vorbit de la nunta noastră. - Pe Therese nu o uiți.
- Unde ai găsit-o? - Adu pahare.
Bună, tată.
Bună.
L-ai pus?
Cum merge filmul?
- Bine. - Am aflat. Super!
- Cum e cu Rachel Kemp? - Și tu acuma...
Cum e la muncă.
Mai e mult de lucru.
Ai păcălit-o cu scaunul.
La asta o să se uite toată ziua?
- Mai are 20 de minute. - Even?
Tu cât timp mai ai?
- Cât timp? - Mai are?
- Las-o. - E gata pizza. Acum.
„PROFESOARA DE PIAN” „IREVERSIBIL”
- Cum zicem? - Mulțumesc, bunicule.
Monica Bellucci.
- Vei înțelege femeile și mamele. - Ce drăguț.
- Nu avem DVD. - Din fericire.
- O să-l vedem cumva. - Nu mă mai uit la filme.
- Trebuie să scrii. - Ai mai zis.
De ce să aștepți vreun moșneag să-ți dea Ofelia?
- Joc Hamlet. - I-am spus lui Rachel.
Are proiectele ei. Propria companie.
E greu să fii actor. Nu decizi tu.
Îți face rău pe termen lung. Scade încrederea în sine...
și nevoia de atenție devine insuportabilă.
Nu m-aș căsători cu o actriță.
Dar era ok să te culci cu ele?
Artiștii au devenit mic-burghezi.
Nu scrii „Odiseea” printre antrenamente și asigurări auto.
Artistul trebuie să fie liber.
Și să nu facă copii, tată.
Nu vorbi așa, Nora. Câți ani ai acum?
Sissel avea doi copii la vârsta ta.
Alte vremuri, tată.
Sunteți cel mai bun lucru care mi s-a întâmplat.
Serios? Atunci de ce n-ai fost acolo?
Toți au ceva cu tata.
- Sunteți realizate. - De unde știi?
- Nici măcar nu ne cunoști. - Exagerezi.
Ți-a fost greu. Mă văd pe mine în tine.
Ascunzi multă furie.
E greu să iubești un om furios.
Nu-i așa? Nu vrei să rămâi singură.
Nici în artă nu ajută.
Ai nevoie de copii de care să ai grijă.
Nu regreți niciodată copiii.
Peter?
- Mă bucur să te văd. Salut. - Grozav loc.
Datorită lui Lasse Hallstrom, nu ție.
Te-a luat după ce a văzut „Râul timpului”.
Loc frumos pentru nepoții tăi.
Lucrurile sunt grele cu Daniel. Copiii au de suferit.
Nu-și văd bunicul.
Dar... Scenariul...
- Bun, nu? - Excelent.
- Te bagi? - Mă bag. Trebuie făcut. Să bem ceva.
Nu.
Nu cu cameră din mână.
Mă gândeam la travelling și trepied.
M-am pierdut. Nu mă pricep la astea.
Nici eu.
Trebuie... Te anunț eu.
Și Netflix are un cuvânt de spus.
Vor să vorbesc și cu alții.
Așa merge acum?
Da.
Așa merge.
Noroc.
Mi-a părut bine să te văd.
Bună, Nora. Voiam doar să spun că...
Trebuie să vorbim.
Nu se poate să...
Să zicem, nu vreau să merg la teatru.
Nu că nu-mi place.
Doar că nu suport să privesc.
Dar Cehov este... Pot să citesc Cehov.
E cu adevărat...
Nu piesele, dar...
Sunt sensibil. Și tu la fel. Semănăm în privința asta.
Ce naiba?
Mulțumesc.
Mă întreb... Cine este „tu”?
Zice „știi tu”. La cine se referă?
Cine crezi?
Nu mamei ei. Nu i-ar vorbi așa.
Pare o voce interioară.
Doar că e ciudat să vorbesc fără să mă adresez cuiva.
Bun. Să zicem că Ingrid ascultă.
În regulă.
- Vino aici. Stai. Să vedem cum iese. - Bine.
Mergem de la...
„Am trecut printr-o criză”. Vorbește-i lui Ingrid.
Atinge-o. Ești mama ei.
N-a spus asta nimănui.
Îi e rușine că se roagă.
Ascunde asta sau râzi de tine...
Ți-e rușine.
Ți-e rușine că ești slabă.
Să-i dăm drumul.
Bine.
Am trecut printr-o criză.
Eram din nou singură acasă și plângeam în pat.
Toată lumea plânge în pat, dar...
Se zice că rugăciunea nu e o discuție cu Dumnezeu.
E recunoașterea disperării.
Cazi la podea când nu mai poți face nimic.
Ca și cum ți-ar fi crăpat inima și te gândești...
„Sună-mă. Iartă-mă. Primește-mă înapoi.”
Și...
O dădusem în bară.
Eram singură și plângeam.
Atunci, pentru prima dată...
m-am așezat jos și m-am rugat.
Nu știu cui îi vorbeam, dar am spus-o cu voce tare.
„Ajută-mă.
Nu mai rezist. Nu pot singură.”
Vreau o casă. Un cămin.
Măcar de-ar fi fost mama din film ca ea.
Exact.
- O să funcționeze în engleză? - Desigur.
Dacă aș avea accent norvegian, ca Ingrid?
- N-am accent. - E suedeză.
- Am accent? - Foarte puțin.
Nu e ciudat
dacă toți au un accident scandinav și eu sun așa?
Poate. O să mă gândesc.
Pot să mai întreb ceva despre rol?
Marea întrebare rămâne „de ce”.
De ce decide să se sinucidă?
Da. Tu ce zici?
Are depresie la fel ca mama ei...
dar are un copil.
Asta e întrebarea filmului.
Trebuie să găsești propriul motiv.
Pot să te întreb despre mama ta?
Nu vreau să fiu indiscretă. Doar simt că e important.
Filmul nu e despre mama mea.
Aici e dosarul poliției și arhivele lagărului.
Mărturia lui Karin Irgens. Ai cerut tot dosarul.
Conține fotografii de la reconstituirea torturii.
Sunt imagini dure. Te avertizez.
Am notat ce e mai important.
Mulțumesc.
IRGENS, KARIN
ACUZAȚIE PROPAGANDĂ ANTINAZISTĂ
PROCES PENTRU ÎNALTĂ TRĂDARE
LISTA PROBELOR TORTURĂ
INFRACȚIUNILE ACUZATULUI TORTURAREA LUI KARIN IRGENS
Strângeau menghinele până urlam.
M-au legat de o sobă încinsă.
M-au bătut cu un băț. Durea foarte tare.
Când i-a spus lui Even...
a simțit că nu avea multe de adăugat.
Știau deja aproape totul.
Greu de spus de ce a afectat-o atât de mult.
A fost mărturia bunicii? Care le descria atât de rece?
Sau faptul că era doar una dintre mulți alții?
Raportul poliției de 15 ani mai târziu era scurt.
Fără fotografii, dar cu numele tatălui.
Nu l-au interogat. Avea doar șapte ani atunci.
Și apoi panoramic, glonț. Nu, așteaptă.
Fii atent.
Taie. Arată0mi.
Bun, nu?
Dă-mi să văd.
Frumos!
Mergem împreună la premieră? Putem mânca aici înainte.
Probabil o să iau un taxi direct de la birou.
- Dar vii, nu? - Bineînțeles.
Îl vreau pe Erik în film.
- E perfect. - Bine.
Puține replici, dar un rol important. Fiul lui Rachel.
Frumos, dar...
- Nu se pricepe la actorie. - Nu vreau un „actor”.
Nimic mai rău decât copiii care se strâmbă.
Ca și cum ar juca în musicaluri. Erik are acel ceva.
Ceva ascuns.
Și tu erai timidă. Dar dădeai minunat pe cameră.
Trebuia să continui.
- Vreau trei pahare de suc. - Vreau trei pahare de suc.
- Mulțumesc că mi-ai spălat hainele. - Mulțumesc că mi-ai spălat hainele.
Mi-e frică să închid ochii.
Mi-e frică să nu cumva, când îi deschid, să nu mai fii aici.
Pauză.
Pari cu capul în nori.
Sunt puțin obosită.
Nu poți greși.
Greșești doar dacă nu asculți.
Și ia-ți timp.
Bine?
Încă o dată fără accent.
Începem de la... Pagina anterioară, de la început.
- Bună. Îmi pare bine. - Și mie.
- Scuze că am întârziat. - Mulțumesc că ai venit.
De ce ai refuzat rolul?
Nu pot să lucrez cu el.
De ce?
- Nu ne putem înțelege. - Dar te-a vrut pe tine.
Da. Nu știu.
Mă tot gândesc că... A greșit.
Nu o...
Nu pot s-o psihanalizez.
Cu cât o caut mai mult, cu atât mă pierd în încercarea de a deveni ea.
Tristețea ei ocupă atâta loc în ea.
E o temă frumoasă.
Dar nu știu dacă e cauza.
Sau dacă e simptomul a ceva mai profund.
Nu vreau să-l dezamăgesc.
E un om foarte dificil.
Dar e un regizor bun și vede ceva în tine.
Ai fi proastă dacă nu l-ai face.
Eram obișnuit să dețin controlul.
Și dacă nu-l aveam, îmi plăcea.
Ai înțeles?
Acum am îmbătrânit.
Sârmă ghimpată pe pajiște. Ultimul mohican.
Și tipul nou îmi trimite „moodboard-uri”.
Mi-e dor de Peter. Când a devenit așa fragil?
Sunt foarte obosit, Michael.
Ce s-a întâmplat? Acum 15 ani aveam 55 de ani.
Poate ai dreptate.
Poate am îmbătrânit prea tare.
Poate că ăsta e ultimul nostru film.
Nu-mi spune că urmezi moda.
Promite-mi.
Subiectul ăsta... Știm că l-ai mai abordat.
Dar nu l-ai făcut niciodată așa.
Atât de curat și personal.
Ți-a luat ani să ajungi aici.
Dar o să faci naibii filmul. Și o să-l faci în felul tău.
Ne-am înțeles?
- Da. - Îl pun.
Așa.
Așteaptă.
Poți să-l slăbești puțin?
Gata.
- Bună. - Felicitări. Ai fost perfectă.
- Perfectă. - Mulțumesc.
Tuturor li s-a părut captivant.
Am supraviețuit. E bine.
- Ești bine? - Da.
- Nu răspunzi la telefon. - Știu.
- Ai venit cu tata? - N-a reușit să ajungă.
Avem bonă, ieșim la un pahar. Vii?
Scuze. Voiam să te felicit.
- O interpretare foarte puternică. - Mulțumesc mult.
Merg acum. Te anunț.
Nu pot diseară.
Am făcut pe bolnava de multe ori.
N-am anulat niciodată spectacolul, dar nu-mi iese deloc.
Îmi pare foarte rău. Mulțumesc.
Bine. Pa.
- Unde e Erik? - Vine.
- De ce n-ai venit la premiera Norei? - Nu m-a vrut acolo.
Aici e originalul. Și traducerea...
ca să repete Erik engleza. Nu-ți face griji pentru accent.
Ai vorbit cu Michael? Va trebui să lipsească de la școală.
- Nu știu dacă e o idee bună. - Este. O să iasă perfect.
- Nu știu dacă vrea el. - Vrea.
- De unde știi? - Am vorbit cu el. I-am menționat.
- S-a entuziasmat. - Nu vorbi cu el pe la spatele meu.
Când ai jucat în filmul meu, a fost cea mai frumoasă amintire a mea.
O să fie bine. Uită-te la scene.
Rachel o să se bucure să filmeze cu Erik.
Au o bucurie în ei. Trebuie să vadă și alte laturi...
Încetează.
- Nu-l vreau pe Erik în film. - Agnes...
Și da, a fost frumos.
Cea mai bună perioadă din viața mea. În sfârșit eram cu tine.
Eram centrul lumii. Apoi ai plecat. Nu te-am văzut cu secolele.
- A fost minunat. - Da. Dar nu înțeleg.
Cum se poate să fim atât de apropiați și apoi să dispari.
Dintr-odată, altcineva e centrul.
- Măcar citește-l. - Doamne!
Nu-mi pasă dacă e bun.
Mă gândesc la Erik.
Bună!
Bunicul tocmai pleca.
- Bună. Ce faci? - Bine.
- Mi-a fost dor de tine. - Și mie.
Mă bucur că am venit.
Bine. Ce facem până vine tata?
Bună.
Ce vânt te-aduce pe-aici?
- Ești bine? - Cred că da.
Intră. Fac un ceai.
- Poftim. - Mulțumesc.
Nu mai vrei să faci filmul.
Eu...
Nu...
Nu vreau să te dezamăgesc.
O să rămân, dacă mă vrei.
Doar că... nu simt că e corect.
Nici ție nu-ți place că fac eu filmul.
Normal că-mi place.
Nu cred.
Mi-ai cerut să-mi vopsesc părul în culoarea fiicei tale.
Și nu vrei să fie filmat în engleză, nu?
Și ție ți se pare fals.
Și nu vreau să te dezamăgesc.
Îmi pare rău.
Te-am încurcat, Rachel. Scuze.
Majoritatea ar accepta rolul, chiar dacă nu li s-ar potrivi.
Sau și-ar pune agentul să rezolve.
Tu ai venit aici.
Ești un om bun.
Gata...
Nu-l privi ca pe un eșec. Ești o actriță foarte bună.
- Vorbesc serios. - Mulțumesc.
- Bună. - Bună.
De ce nu răspunzi?
Scuze.
- Ești bine? - Da.
Trebuie să răspunzi. Știi că mă panichez.
- Ce e? Ești bolnavă? - Nu.
M-am certat cu tata ieri.
M-am înfuriat rău de tot.
Îl vrea pe Erik în film. Eu nu vreau.
Apoi am citit scenariul.
A fost foarte bun. Nu cum mă așteptam.
Știu că nu vrei să ai nicio legătură cu el.
Dar vreau să-l citești.
Simt că vorbește despre tine. Sau mai degrabă...
Cred că l-a scris pentru tine.
Deci...
Poți să-mi citești partea asta?
Nu te bloca fiindcă e puțin... pompos.
Citește-l.
Știi că nu cred deloc în Dumnezeu.
La noi în casă nu era loc pentru așa ceva.
Nu eram botezate. Eu și sora mea făceame taina doar pentru cadouri.
Apoi am trecut printr-o criză.
Eram din nou singură și plângeam în pat.
Toată lumea plânge în pat, dar..
Rugăciunea nu e o discuție cu Dumnezeu.
E recunoașterea disperării.
Cazi la podea când nu mai poți face nimic.
Ca atunci când ai inima frântă și te gândești... „Sună-mă”.
„Răzgândește-te. Primește-mă înapoi.”
Așa eram. Distruseseam totul. Eram singură, plângeam întinsă.
Atunci, pentru prima dată... m-am așezat jos și m-am rugat.
Greu de explicat.
Nu știu cui, dar am spus-o cu voce tare.
„Ajută-mă.”
„Nu mai rezist. Nu pot singură.”
„Vreau o casă.”
I-ai spus lui tata despre tentativă?
Nu, bineînțeles.
Și eu mă întreb de unde știe.
Are multe elemente de la mama lui în el...
dar pare că a fost acolo când ai trecut prin asta.
N-a fost.
Tu ai fost.
Cum s-a întâmplat?
Tu ești atât de în regulă și eu sunt praf.
Nu vorbi prostii.
Cum ai reușit, cu o asemenea copilărie?
N-a fost totul roz nici pentru mine.
Dar ți-ai făcut o familie.
- O casă. - Da.
Am avut o mare diferență.
Eu te-am avut pe tine.
Crezi că nu poți să ții la cineva, dar m-ai sprijinit.
Când mama avea depresie.
Îmi despleteai părul.
Mă pieptănai.
Mă duceai la școală.
Mă simțeam în siguranță.
Te iubesc.
Și eu.
E bine așa?
Ce frumos să te trezești și să vezi așa frumusețe.
Ai un zâmbet superb. Îți spune asta iubitul tău?
Da, zice. Mi s-a mai spus.
Ce mai avem în meniu? Șampanie?
Șampanie?
Îmi dai și biscuiți?
- Ascultă... - Omar mănâncă biscuiți în fiecare zi.
- Cu ciocolată. - Mănâncă mai întâi sandvișul.
Gata.
- Pupici. - Pa.
- Ce mai e? - Mi-am uitat telefonul.
- Te pup. - Pa.
Du-te.
Tăiați.
- Perfect. - Bun. Trecem mai departe.
Traducerea și adaptarea : jarvis