Downloaded from YTS.MX
Ştiu că probabil mulţi dintre voi vă întrebaţi... de ce?
Official YIFY movies site: YTS.MX
De ce-ar veni un star de televiziune...
să arunce cu cântece
în mine în Gowanus?
Şi la asta aş răspunde... star de cinema, totuşi.
Şi-apoi aş spune... habar n-am.
Chiar n-am nicio idee.
- Alo? - Salut, vorbesc cu Adam?
- Da. - Salut, Adam, sunt Brent.
Facem împreună show-ul de stand-up.
Da, ce faci, frate?
Ciudat. Cred că n-am mai filmat cu cineva fără să ne fi cunoscut înainte.
Ne apucăm direct de treabă din prima secundă când ne vedem.
Da, o să iasă. E energia perfectă.
Nu e un show de stand-up obişnuit.
E lejer... şi ce-o fi, o fi.
Chiar mi se pare mişto
că totul a fost filmat într-o singură zi.
Începem. Ce tare!
Eşti de acord să se audă vocea ta în filmare?
- Da. - Perfect.
Omul meu are puţin din privirea aia de învingător.
Văd sclipirea aia de artist în ochii tăi. Regizor şi...
Majoritatea artiştilor
au echipe întregi cu ei. E grozav, e...
Eu o fac din maşina asta.
Dar sună bine, nu?
O SEARĂ ALĂTURI DE ADAM PALLY
Ai multe coveruri?
Da, multe. Nu ştiu
cum o să fie cu drepturile, dar, sincer, nu-mi pasă.
Chiar nu-mi pasă.
Altcuiva îi revine grija asta. Trebuie să existe o soluţie.
Şi dacă nu e, atunci e doar pentru public. Sau pentru mine.
Am şi melodii originale. Dar nu ştiu dacă o să le cânt diseară.
Tata mi-a dat o listă întreagă de observaţii
după ultima oară când a văzut show-ul. O listă lungă.
Am lucrat la ea, om vedea.
Doamnelor şi domnilor, Adam Pally!
Îmi place să încep fiecare show cu nişte chestii nasoale.
Prima chestie nasoală: urmează să... îmi iau o chitară.
Ce naiba fac greşit?
L-aţi văzut vreodată pe Eddie Vedder chinuindu-se cu aşa ceva?
Deci revenim la lucrurile nasoale.
Următoarea e că urmează să devin, la propriu, gluma aia din Barbie,
cu bărbaţii care-ţi cântă la chitară în faţă.
Şi vreau să spun că lucrez la spectacolul ăsta de mult timp,
făceam asta cu mult înainte de gluma aia,
şi am dus-o pe fiică-mea să vadă Barbie.
Şi când Ryan Gosling a scos chitara, fiică-mea s-a uitat la mine,
fără pic de ironie, cu ochii mari şi a zis: „Ca tine, tati.”
Da.
La care eu: „Păi... ştii, eu o iau peste picior.”
Am crescut în New York şi părinţii mei erau cântăreţi de lounge,
ceea ce mulţi nu ştiu despre mine.
Nu vă văd prea bine în seara asta, dar aş zice că publicul
e împărţit în mileniali şi părinţii lor, care au venit şi ei.
Un lounge e...
cum ar veni, începutul unui hotel.
Adică, prima zonă în care intri într-un hotel e lounge-ul, e la intrare.
Iar ai mei, prin anii '70-'80, cântau la pian.
Tata cânta la pian, iar mama stătea întinsă pe pian
şi cântau împreună o piesă. Şi tata zicea:
„Ştii care e cel mai important lucru în viaţă, Karen?”
Mama răspundea: „Care e, Steven?”
Şi el zicea: „Prietenii.”
Iar ea zicea: „Tre' să ai prieteni.”
Şi apoi începeau:
Tre' să ai prieteni
Şi faza e că făceau asta şi pe scenă.
Nu doar acasă în fiecare secundă din viaţa noastră.
Recent, am avut un blocaj.
Mă întrebam: „Ce fac?
Ce ar trebui să fac cu viaţa mea?” Aveam nevoie să fac ceva.
Aşa că m-am gândit să iau chitara,
pentru că tata nu m-a învăţat niciodată să cânt la pian.
După cum zicea el: „Nu vrei viaţa asta, crede-mă.”
Prea târziu.
Bunica zice c-am fost trimis din iad ca să duc blestemul mai departe.
De fiecare dată când plec la show,
arăt de parcă am fost dat afară din casă.
Parcă m-a dat nevastă-mea afară.
La naiba! Coşmar.
Rahat! Meritam asta.
Ce?
Rahat!
Am numit show-ul „O seară intimă”
pentru că îmi era teamă că n-o să vină nimeni, aşa că...
La naiba, tocmai am rupt ceva?
Hai s-o luăm de jos cu aşteptările...
Şi o să ne simţim mai bine când ajungem sus.
S-a vândut tot!
- Serios? - Da.
- Super tare. E bine, nu? - E foarte bine. Asta-i şi ideea.
Frumos.
Aşadar, ce o să facem în seara asta e că o să încercăm să înţelegem împreună,
cred, de ce face cineva orice lucru, sper.
Şi o să ajungem acolo cântând împreună.
Şi o să vă iau uşor,
pentru că vreau ca toată lumea să prindă ritmul.
Vreau să fie clar că nu există nicio aşteptare.
Eu o să uit versurile, voi o să uitaţi versurile.
Nu despre asta e vorba.
E vorba doar despre a cânta împreună, aici, în acelaşi spaţiu.
Dar de ce, nu? De ce?
Ştiţi...
Nu cred că există un motiv anume pentru care cineva zice:
„O să fac ceva puţin diferit de ce fac de obicei.”
Poate fi orice. Orice mic lucru
poate declanşa schimbări mari în viaţa ta.
În cazul meu,
acum vreo nouă luni, am... făcut COVID.
Şi ştiu că mulţi dintre voi probabil gândesc:
„Aşa, şi? Fac COVID chiar acum.”
Chiar faci.
La început, la mine n-a fost grav.
Apoi s-a agravat şi a trebuit să merg la spital.
Iar spitalul e un loc ciudat.
E un loc unde mergi să primeşti răspunsuri.
Uneori, răspunsurile primite
sunt la întrebări pe care n-ai vrut vreodată să le pui.
E ca un castel de cărţi. Şi, ştiţi,
în timp ce mă tratau pentru ceva,
au descoperit că mai am şi altceva. Şi...
când ţi se întâmplă asta
şi ţi se spune că, poate...
timpul pe care credeai că-l ai la dispoziţie
ca să faci tot ce ţi-ai dorit vreodată
nu e, de fapt, infinit. Pentru tine.
Atunci, m-am gândit...
„Ar fi cazul să mă apuc să cânt nişte piese.” Aşa că...
Cred că, în esenţă,
ăsta e „de ce”-ul meu.
Înainte să continui, nu, nu mor.
Îmi pare rău. Prea mult.
A fost prea mult.
Dacă a filmat cineva asta, vă rog...
Nu ştiu. M-am panicat.
Pentru că nu ştiu de ce.
Cred că nu ştiu de ce. Şi m-am gândit că ar trebui...
Nici nu ştiam că ştiu piesa aia.
N-am cântat-o niciodată în viaţa mea.
Nu...
Ştiu că mai sunt şi alţii care fac spectacole de comedie de genul ăsta,
care chiar suferă de ceva grav
şi nu vreau să se înţeleagă că glumesc pe seama lor.
A fost doar o mică gafă. Cred că ne putem reveni.
E vina mea, evident. Voi n-aţi făcut nimic.
Părinţii mei chiar au fost cântăreţi de lounge.
Chiar e adevărat. Asta e o realitate de bază.
Atât de varză am fost azi, atât de agitat,
încât mi-am adus o pereche de pantofi care e exact ca aia pe care o port.
Am observat că la început, când ne-am întâlnit,
erai super entuziasmat să filmezi.
Şi acum, când mă vezi chinuindu-mă cu aparatura,
parcă ai trecut în rolul de regizor.
Sunt atât de multe lucruri. O grămadă de rahaturi. Nasol.
Ce fac acum
e echivalent cu piesele care ţi se cântă la metrou.
Şi v-am târât pe toţi în iadul meu personal.
Ai emoţii?
Bineînţeles. Sunt îngrozit. N-aş vrea deloc să fiu aici.
- Hei! - Ce faci?
- Bine. Tu? - Tot bine.
Scuze dacă te-am făcut să vii devreme.
Nu, e-n regulă.
Adică a venit mai devreme din cauza mea.
E frustrant.
Orice comediant vrea să facă asta. Şi uite că eu o fac.
Tu crezi că Jake Johnson trage la fel de tare pentru podcastul lui?
Nicidecum.
Tipul e pe canapea, plin de bani, în Pasadena,
râzând de bietul Pally.
„Uite ce-ai făcut cu frumuseţea pe care ne-a dat-o Dumnezeu amândurora.”
Ai o teamă îngrozitoare, chiar dacă s-au vândut toate biletele,
că n-o să vină nimeni.
Se strecoară în minte din când în când şi fix înainte să intri pe scenă.
Şi îţi spui: „Omule, puteam pur şi simplu să nu fac asta.”
Acum aş fi putut sta acasă, uitându-mă la fotbal,
butonând telefonul, ignorându-mi copiii.
Puteam să nu fac asta.
Dar sunt disperat.
Însetat de atenţie.
M-am băgat în prea multe deodată.
Şi atunci... de ce?
Am trecut printr-o perioadă grea.
Sunt sigur că şi alţii din sală au trecut prin ceva, dar eu trec
printr-o despărţire. Sau, dacă ai fost căsătorit 15 ani, se numeşte divorţ.
Nu s-a întâmplat nimic grav. Nu e vorba de vreo chestie anume.
Suntem împreună de când eram copii.
Şi avem copii. Asta e greu. Greu pentru ei.
Crezi că e greu să le spui
că nu vor primi un căţel de ziua lor?
Încearcă să le spui că, de acum înainte, vor avea 16 Hanuka.
E... un haos.
Am avut mult timp liber. Mai ales seara şi o dată la două weekenduri.
Şi am ajuns să cânt nişte piese.
Aşa că asta urmează să fac acum.
Nu divorţez. Eu...
Scuze. Îmi pare rău.
Chiar voiam să opresc la mijloc. Chiar voiam să mă opresc,
dar piesa a mers mai bine decât mă aşteptam, aşa că...
M-am lăsat dus de val. Dar haideţi să nu...
Soţia mea m-a adus cu maşina aici ca să pot bea.
Nici nu vreau să privesc în direcţia aia.
Tocmai am avut o discuţie în care am zis
că n-o să sacrific relaţia de dragul glumelor.
Nici măcar n-am avut COVID.
Părinţii mei erau cântăreţi de lounge. Nu plecaţi, e pe bune.
E real. Părinţii mei chiar cântau în lounge-uri.
Şi poate vă întrebaţi de ce am trei chitare.
Le stric des.
Salut, Koli! Pot să te rog ceva? Eşti tot cu mama?
Îi poţi spune să-mi aducă un Zantac?
- Fiul tău? - Da.
Câţi copii ai?
Prea mulţi. Trei.
Trei e numărul acela la limită,
cât să creadă lumea că sunt religios, dar de fapt sunt doar neglijent.
Ăla e Zantacul? Da, mi-l dai?
Mersi, iubito.
Mai are cineva apă? Soţia mi-a adus Zantac.
Ce caută toţi oamenii ăştia aici?
- Care oameni? Sunt o grămadă. - Da, cine-s?
3Arts a angajat o echipă să mă filmeze toată noaptea.
Nu le dăm niciun ban.
- Nu. - Bine.
Pot primi covrigei.
Le dăm covrigei.
SOŢIA LUI ADAM (NEDIVORŢATĂ)
Şi mai e o echipă care filmează pentru The Bell House.
Vor monta tot şi o să iasă un film-concert.
Te dai la mine?
Mă dau la tine.
Te apleci şi te dai la mine...
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Frate...
Vă văd pe mulţi că vă uitaţi în jur întrebându-vă...
„Ăsta e spectacolul?”
Da, ăsta e spectacolul.
La naiba, şi cureaua asta?
Sufjan Stevens n-a avut niciodată probleme cu o...
curea.
Max, partea asta trebuie să vină în faţă?
- Da. - Bine.
Cred că de-aia mă tot deranjează.
Când eşti un muzician mare, în turnee şi din astea,
nu trebuie să faci asta în fiecare seară, nu?
Mă panichez mereu că o să cad de pe scenă.
Au oameni care le fac şi asta, le reglează sunetul şi toate cele.
Dar eu habar n-am ce fac. Doar îl pornesc şi gata.
Ştii ce cred că am uitat? Un capo.
Nu. Alarmă falsă.
Deci ai setat ştacheta jos,
dar e chiar magic, sincer.
Nu zi asta, că sunt şanse mari s-o dau în bară.
- Alo? - Salut, Adam, sunt Brent.
Ştiu că interpretezi multe piese în show-ul ăsta
pentru care n-ai drepturi.
Încă.
Ai vreo piesă originală
care s-ar potrivi?
Eu nu...
E jenant să-ţi cânţi piesele.
E mult mai uşor să le cânţi pe-ale altora.
Da. Nu, total de acord.
Dar ştiu că pentru asta trebuie să plăteşti.
Ceea ce n-am prea luat în calcul.
Ştiu că lumea mă ştie de comediant.
Un schimb pe nepusă masă.
Dacă v-aţi întrebat: ce naiba caut aici, la un Elliot Smith de duzină?
Vă înţeleg perfect.
Eu nu fac stand-up. Niciodată n-am făcut,
deşi, sincer, cred că oamenii ăia sunt,
într-un fel, filozofii generaţiei noastre.
Mai ales ăia cu podcasturi din Austin.
Mi se pare că...
Ei trec linia ca noi să n-o facem.
Şi apreciez asta, chiar îmi place. Doar că n-am fost nevoit să o fac eu.
N-a trebuit niciodată să citesc ştirile şi să mă întreb:
„Ce glumă pot scoate de-aici?”
N-a trebuit să inventez o idee sau o poantă
fiindcă... m-am născut cu o urmă de carismă, deci...
Nu era ceva ce trebuia să fac.
Dar dacă-mi vine vreo glumă,
voi veţi fi primii care-o aud... chiar aici, în seara asta.
Nu ştiu dacă am vreo glumă, dar dacă-mi vine, o auziţi între cântări.
Nu e o promisiune sau o garanţie. E doar o propoziţie.
Au aruncat în aer Un vânzător de pui în Philly...
- Alo? - Salut, Adam!
Voiam să vorbim despre dreptul de utilizare a muzicii.
Totul arată bine,
dar piesa lui Bruce Springsteen...
Din păcate, nu cred că putem obţine drepturile.
E o piesă foarte cunoscută.
Putem cânta măcar puţin din ea?
Nu cred că ai voie deloc, din păcate.
Deloc? Dar asta e toată poanta.
Auzi melodia,
spui gluma,
e o introducere lungă.
O să încerc totuşi.
Vom suna...
Pe bune, cum e gândit show-ul ăsta,
atât timp cât avem piesa de la Oasis, e în regulă.
Da, aşa e.
Presupun că da.
Şi în ce priveşte Oasis...
Suntem în 2024.
Nu cred
că mai au altceva în plan.
Adică nu mai sunt trupă. Se urăsc.
- Ai dreptate. - N-au mai fost trupă de 20 de ani.
Deci mă gândesc că piesa de la Oasis
o obţinem uşor.
Da, încercăm pentru toate piesele licenţiate.
Dacă nu merge,
găsim o soluţie.
Dar pe aia de la Oasis o vrem neapărat.
Dacă nu iese,
devine o pierdere de timp.
Continuăm să încercăm.
Show-ul ăsta e şi pentru public,
nu doar pentru tine. Vom mai încerca.
Îmi place cum ai zis,
că e şi pentru public...
E şi pentru public,
nu doar pentru mine.
Îmi place.
O MELODIE NEAUTORIZATĂ DE BRUCE SPRINGSTEEN MAI TÂRZIU...
Deci...
Copiii mei au fost...
Copiii mei au fost în tabără vara asta.
Şi eu cu soţia suntem...
epuizaţi...
de la cât ne-am tras-o în paturile lor.
Sunt urmărit de o echipă de documentar.
Ca la Kobe, ştii? Când era tânăr.
Îmi pregătesc documentarul vieţii.
Alo?
Bună, Risi!
Sunt bine. Ce faci?
LA TELEFON: SORA LUI ADAM
Da, eu sunt.
Ţin telefonul pe umăr, sunt deja acolo şi pregătesc.
N-am tehnician de sunet, Risa.
Bună idee. Dacă o să am succes,
mă gândesc să iau unul cu mine în turneu.
Vreau ca show-ul să fie parţial aşa,
chiar dacă e penibil că se filmează când îţi spun asta.
Dar aş vrea să fie parţial aşa şi...
Bine de tot?
- Bine de tot. Sau nu. - Sigur.
Va fi cum va fi.
Da, exact. Va fi ce-o fi.
Ups!
Asta e ţeava, nu? Nu pare un semn bun.
N-am păţit aşa ceva niciodată.
O bună parte din film o să fie numai bărbia mea dublă, frate.
Aşa, filmează de jos.
N-avem un videograf mai înalt? La naiba. Serios acum.
Hei. E doar o mică observaţie,
pentru că am văzut montajul brut şi arată grozav.
Am putea insera mai multe cadre
cu publicul râzând?
Pentru că e un show de comedie.
M-am uitat pe filmările noastre.
Din păcate, nu avem cadre cu publicul râzând
pe parcursul show-ului.
Dar au râs, nu?
Da, s-au auzit chicoteli, sigur.
Chicoteli?
Poate putem adăuga sunet şi să pară că...
Chiar nu aveţi nicio filmare cu cineva râzând?
N-a râs nimeni la spectacol?
Se aud doar foşnete prin sală.
Foşnete?!
Poate...
Putem adăuga ceva cu AI?
E distractiv, nu? Ne distrăm, da?
Toţi iubiţii din sală care se gândesc: „Unde naiba m-ai adus?”
Ne distrăm, oameni buni. Totul e bine.
Eu sunt John Mayer al comediei.
Adică 75% din publicul meu e feminin
şi ceilalţi 25%, bărbaţii aduşi cu forţa, nu-s prea încântaţi.
Vreau doar să vă pregătesc: o să fie un bis.
Pentru că e mereu ciudat. „Oare mai iese pe scenă?
Să plec la maşină? Să evit aglomeraţia?”
Toate întrebările astea...
Hai s-o spunem direct: va fi un bis.
S-ar putea să fac un moment în care mă prefac că nu ştiu cât timp mai avem.
Nu ştiu dacă o s-o pot face şi...
sper că o să intraţi în joc şi o să strigaţi:
„Mai vrem! Mai vrem!”
Pentru că oricum îl primiţi.
Cum am zis, am intrat în partea muzicală a serii,
iar glumele s-au cam oprit. Aproape de tot.
Ceea ce e impresionant, că oricum n-au fost multe.
Următorul cântec e unul dintre preferatele mele,
şi e şi preferatul lui Cole, celălalt fiu al meu.
A fost ales recent într-o piesă de teatru la şcoală,
ceea ce mi se pare înfricoşător.
Înfricoşător pentru mine.
Când tata mi-a spus „Nu vrei viaţa asta”,
i-am zis: „Eşti sigur? E multă respingere acolo.”
El mi-a zis: „Eu n-o să fiu respins.” Iar eu: „Da, bine.”
N-a fost respins.
A obţinut direct unul dintre rolurile principale.
Dar profesoara de teatru
i-a spus că,
fiind personaj principal în actul doi,
dar apărând mai puţin în primul act,
ar putea să cânte în cor.
Fiul meu mi-a povestit asta şi mi-a zis:
„Nu-mi place să cânt în cor.”
I-am spus: „Înţeleg.
Vrei să fii în centrul atenţiei,
dar se spune că nu există roluri mici.”
Şi înainte să termin fraza, mi-a zis:
„Atunci tu cu ce te ocupi?”
Aşa că acum răspunsul e: cânt coveruri... oamenilor.
Omule, nu-ţi face griji. Sincer, dacă pot să-ţi dau
un sfat... Nu-ţi bate capul...
cu celelalte melodii.
Melodia aia de la Oasis
a fost apogeul show-ului.
Atâta timp cât o avem pe aia,
suntem bine.
Da, eu...
- Văd. - Dar, din nou...
Aia e foarte uşor de licenţiat.
Deci dacă e bună...
o montăm.
Şi hai să luăm o pauză de la glume
şi să avem un cântec bun,
ştii ce zic?
Da, perfect.
O MELODIE NEAUTORIZATĂ DE LA TEARS FOR FEARS MAI TÂRZIU...
Am primit primul semn clar de excitaţie rock din Gowanus.
Şi vine de la un tip cu hanorac de caşmir cu fermoar.
Te văd, omule. Sunt ca tine.
Avem o mulţime de invitaţi speciali.
Dave Hill, care cântă des cu mine, e unul dintre cei mai amuzanţi oameni
şi un chitarist excepţional, unul dintre cei mai buni.
A fost şi printre primii cărora le-am arătat ideile mele.
Davey Hill! Ce faci, omule? Mă bucur să te văd!
- Şi eu! - Da, arăţi grozav.
Arăţi super fresh şi Tenacious D până în măduva oaselor.
Da.
Pari plin de bani.
Uită-te ce scot de aici. N-am mai văzut aşa ceva.
Acum doar strâng pedalele.
Probabil vă întrebaţi ce pedale am folosit.
Mă bucur că m-aţi întrebat.
Ăsta e un documentar?
- Da, e un documentar. - Mamă!
Vărul meu o să pună muzică...
VĂRUL BEN, DJ SEAFOOD PLATTER
...în timp ce lumea urcă pe scenă.
Da, e groaznic.
E cel mai slab.
De cât timp se filmează documentarul ăsta?
- În seara asta. - Atât?
- E doar pentru o seară? - Da.
Tare.
O singură seară.
Avem cumva un stativ mai înalt?
E prima dată când cer aşa ceva,
deci nu ştiu cine a cântat aici aseară, dar...
Hei, Crummy!
David Krumholtz, care e,
zic eu, unul dintre cei mai amuzanţi şi talentaţi actori,
şi, pe bune, are una dintre cele mai frumoase voci.
Omul a luat iniţiativa. Câteodată trebuie să o faci.
Nu plec în turneu mondial.
Aş putea...
ACTOR PROFESIONIST, NU CÂNTĂREŢ PROFESIONIST
Aş putea umple săli prin toată lumea, prin Luxemburg
sau pe unde naiba mai cântă el.
Dar aleg să nu o fac. În schimb, cânt în două trupe de cover Grateful Dead
prin baruri obscure din New Jersey.
Şi cam asta e şi gluma în piesele astea. Mă autoironizez,
dar muzica chiar sună bine
şi e mai distractiv aşa.
M-am tot gândit de ce face el asta.
E pasionat.
Iar pasiunea adevărată nu poate fi domolită.
La final, el aduce bucurie în lume
şi-şi exploatează talentele...
pentru bani. Şi mi se pare admirabil.
Nu ştiu încă ce-o să fac cu asta,
vreau să o închei cumva, cât de decent.
Îmi place la nebunie că faci asta, e super tare.
- E ceva. - Mie-mi spui?
Crezi că se schimbă? Că învaţă ceva?
Sau că evoluează în vreun fel?
În afară de contul bancar?
Nu.
Nu cred. Pare la fel.
Ştiu că se distrează, ceea ce e bine,
dar el tot timpul se distrează.
Nu s-a schimbat deloc,
şi turneul ăsta sigur nu-l va schimba.
Parcă suntem la o nuntă.
Se simte ca ora de cocktail de la o nuntă.
- Îmi place. - Am nişte bongo-uri. Le aduc?
Da, adu-le.
Sunt în maşină.
- Perfect, du-te după ele. - Serios?
- Te rog. - Totul e mai bine.
Mai mult e mai bine.
David e ca o ceapă, frate.
Niciodată nu ştii ce strat va mai da jos Krumholtz.
Sunt bucuros că l-a dat jos pe cel cu bongo-urile.
Să sperăm că ăla e ultimul.
Mersi din nou, frate, chiar abia aştept.
Glumeşti? Ador genul ăsta de chestii.
Un rege evreu.
Rege evreu.
Prima piesă pe care o vom cânta...
E o piesă pe care... Am avut recent un show la Londra
şi n-a mers prea grozav din cauza barierei de limbaj.
Şi...
La un moment dat m-am gândit rapid: „Trebuie să cânt o piesă
de la cineva din Anglia sau de pe lângă.” Nu ştiu exact unde e Londra.
Şi am avut un moment de „efect Mandela”. Adică eram convins că ştiu piesa.
Am cântat-o şi a mers super bine.
De atunci tot o cânt.
Dacă o ştiţi, cântaţi cu mine, vă rog.
Chiar cred că o să vă placă.
Salut, Adam!
Cum să-ţi spun asta...
Am luat legătura cu fraţii Gallagher...
- Cu echipa Oasis. - Minunat.
- Doar că... - Ce carieră au avut!
Da... Din păcate,
tocmai pentru că au început iar să vorbească
se pare că piesa Oasis nu mai poate fi folosită,
din motive legale.
Ce?
- Da. - Cum s-a întâmplat asta?
Ai cântat live o piesă Oasis fără drepturi.
E legal să faci asta!
Ai voie să cânţi o piesă!
Nu înţeleg.
Drepturile funcţionează aşa:
există drepturi de publicare...
- Şi mai... - Ştiu cum funcţionează!
Nu-s prost!
Tot show-ul ăsta s-a bazat pe obţinerea drepturilor de a cânta coveruri!
Asta e ideea!
- Asta e... întreaga idee! - Trebuia să-mi spui...
Acum rămâne un tip dolofan,
simpatic, fără material.
Ce vor zice ceilalţi comedianţi?
S-a terminat. S-a tras cortina pentru bătrânul Pally.
O scamatorie la care toată lumea aplaudă.
Nu sunt amuzant.
N-am niciun material.
Nu pot să distrez.
Tot ce spun e o minciună.
Bla, bla, bla...
Putem să trecem la David.
El are glume bune.
Nu, n-are.
E destul de amuzant. Adică...
- Mai destinde atmosfera... - Nu, nu e.
- Nu e. - Publicul îl adoră.
- E ok. - Publicul îl adoră pe David. O să meargă.
E un coşmar.
Totul o să iasă groaznic.
Credeam că o să...
câştig un Emmy.
Ca Bob Burnham.
Dar e doar „Supernova”.
Doar Oasis.
Nenorociţii ăştia, fraţii Gallagher.
David Krumholtz, oameni buni!
Mulţumesc. Regele meu evreu.
Trecem acum la partea muzicală a serii.
Sunt două motive pentru care urmează piesa asta.
Vreţi să ştiţi care sunt...
Sau nu. Nu contează, nu?
Chiar nu contează. Totul e o farsă.
Fac ce-am zis că n-o să fac.
Cânt şi mă hrănesc cu atenţia.
Asta e, de fapt. Transpirat. Disperat.
Exact ca atunci când îţi vezi părinţii făcând-o.
Ai vreun prieten pe care-l iubeşti,
dar când e cu alţii devine... prea mult?
Am crescut cu doi părinţi aşa.
Aşa ajungi pe scenă, cerşind iubirea străinilor.
Umplu un gol... mare şi trist.
- Am nişte marfă. - Da.
Unde e cel mai bun loc să le pun?
Ai pe cineva care vinde?
N-am. Voiam să pun un bilet pe care să scrie: „Nu fi bou.”
Ar putea funcţiona.
Nu e Halloween.
Da. Eu...
simt că publicul tău e destul de...
- Respectuos? - Da.
Sper.
Cei mai mulţi sunt rudele mele. De asta mi-e frică.
Tatăl meu o să cânte cu mine diseară. E ok dacă foloseşte pianul tău?
- Da. - Bine. E doar o piesă.
Apoi o să-i ia o veşnicie să se întoarcă la locul lui.
- Drăguţ. - Şi se va preface că se chinuie.
Dar de fapt vrea ca toţi să se uite la el.
Voiam să închei show-ul...
Nu tot show-ul, că mai e un bis, dar...
Ştiu că v-am minţit un pic în seara asta.
Şi vreau să-mi cer scuze pentru asta.
Uneori, mai ales în chestii ca asta,
care n-au, de fapt, niciun rost,
ajungi să cauţi sensuri, profunzime, de ce-uri.
Şi cred că unul dintre lucrurile la care am ajuns în seara asta,
mai ales cântând cu o trupă întreagă
şi distrându-mă pe bune, e că...
Fac asta pentru mine.
Îmi pare rău, nu e pentru voi.
Dar simt că tot trebuie să vă demonstrez ceva.
Părinţii mei chiar au fost...
cântăreţi de lounge.
Şi ca să vă...
dovedesc asta,
îl invit pe tatăl meu pe scenă să cânte o piesă.
Aşadar, doamnelor şi domnilor...
Dr. Steven Pally.
Stai, trebuie să mă pregătesc. Un pic.
La fel ca restul invitaţilor. Ia-ţi tot timpul.
Vrei să-ţi aduc lumina aia pentru citit meniul?
Tata ajunge pe la 17:30 pentru încă o repetiţie.
E aşa de greu de mulţumit...
DR. STEVEN PALLY TATĂ / CÂNTĂREŢ DE LOUNGE / MEDIC
Ştii să faci vibrato?
Ştiu că el nu e genul care improvizează, dar eu sunt.
Şi... nu e spectacolul lui. E al meu.
Dar trebuie să-l vedeţi şi pe el. E extraordinar.
E fantastic.
Avem destul timp. Suntem în grafic.
Trebuie să ne pregătim ca tata să acapareze tot.
- Tată. - Filmezi?
Se filmează toată seara.
Ce? Ce-ai zis?
- Se filmează toată seara. - Minunat.
Bine.
Doamne...
- Gata, tati? - Stai, vreau doar...
Vreau să dedic acest cântec.
- Pot să-l dedic? - Nu e show-ul tău, dar sigur.
Vreau să dedic acest cântec celor trei copii minunaţi ai mei.
- Tu eşti unul dintre ei. - Sunt conştient.
Nu i-am cunoscut pe ceilalţi.
Aştept cu nerăbdare.
Şi ceilalţi doi sunt aici în seara asta.
Şi sunt nişte copii minunaţi.
Tată, am discutat despre partea aia. Am discutat.
Ştiam că n-o să respecţi ce ţi-am spus când ţi-am dat indicaţia
pentru că ai zis: „Cred că ar trebui să cânt chiar eu partea aia.”
Ai spus exact aşa: „Cred că ar trebui să cânt partea aia.”
Şi ţi-am zis: „Nu, n-ar trebui.”
Ai zis că da. Ţi-am zis că e show-ul meu.
Şi apoi, la prima repetiţie, ai cântat partea aia.
Bine, am fost cam dur acolo...
E bine balansul?
- Mi se pare că sună grozav. - Bine. Dar...
- Dar eu... - E subiectiv. Voi ce ziceţi?
Haideţi, nişte încurajări pentru tata.
- E bun balansul? Extraordinar. - Da.
Fiicele tale şi nora ta spun că e minunat. Ce altă validare mai vrei?
A fost atât de greu de lucrat cu el.
Incredibil de greu.
Mai greu decât cu oricine altcineva cu care am fost vreodată pe scenă.
Are nişte pretenţii uriaşe.
Eu sunt în afara ritmului pentru el. E ca în Whiplash. E ca...
E groaznic.
Părinţii mei...
Tatăl meu...
Părinţii mei cântau împreună profesionist,
dar şi prin casă, tot timpul.
Iar de când a murit mama,
simt că asta ar putea fi
o şansă pentru tata să cânte din nou cu ea,
chiar dacă ea nu mai e aici.
Şi aşa se încheie cântecul.
Minunat.
Foarte bine, tată. Foarte, foarte bine. Eşti extraordinar. Te iubesc.
O mare parte din spectacol se bazează pe faptul dacă spun adevărul sau nu...
şi...
Părinţii mei,
fiind cine sunt ei, contează foarte mult.
Aşa că, deşi e o cerinţă mare,
ce mod mai bun de a demonstra
că spun adevărul publicului decât să vă arăt, nu? Aşa că...
Cum încheiem cântecul, Adam?
Vă mulţumesc din suflet. A fost o seară extraordinară.
Atât de distractivă! Mulţumesc din suflet! Tatăl meu, dr. Steven Pally.
Vedeţi? Chiar e...
În fine, mulţumesc.
Ce?
Nu ştiu. Avem timp? Nu ştiu.
Costă mult dacă depăşim timpul? La naiba, hai s-o facem!
Bine, înainte să chem trupa pentru ultimele câteva piese...
De obicei, când îmi văd idolii la concerte rock,
ies pe scenă şi cântă o piesă lentă
înainte să aducă trupa şi să rupă tot o ultimă dată.
Aşa că asta voi face şi eu.
Asta e o piesă originală, eu am compus-o.
Nimănui nu-i place să audă asta. Şi... înţeleg.
E ca şi cum chitara mea ar fi scos o mini-chitară
şi v-ar cânta la ea. Chiar înţeleg.
Dar, na, deja suntem aici...
Uitaţi ce s-a întâmplat în seara asta, nu?
Cred că o să scot piesele originale din listă.
- Simt că... - E show-ul tău.
- Ştiu. - Au venit să te vadă.
Ştiu, dar parcă...
Dacă e o piesă originală, cânt-o.
Nu, cred că e una în plus. Încă nu-s suficient de bun.
O s-o încerc la repetiţii, dar nu mă simt sigur pe ea.
Dacă aş putea avea orice mi-aş dori
Dacă aş putea avea absolut orice
Aş vrea doar să-mi spui Ce vrei să mănânci diseară
Şi atât
Nu-mi pasă deloc de meniu
Accept orice fel de mâncare
Sărată, picantă sau dulce Nu contează pentru mine
Să te văd fericită e tot ce-mi doresc
Îmi place mâncarea, ca oricărui bărbat
Crede-mă, nu mă dau înapoi
Dar, draga mea, te rog, sunt în genunchi
Doar nu-mi spune „ce vrei tu” Când te întreb ce vrei să mănânci
Toată lumea, acum!
Doar nu-mi spune „ce vrei tu”
Când te întreb ce vrei să mănânci
Doar nu-mi spune „ce vrei tu” Când te întreb ce vrei să mănânci
Mulţumesc.
Cred că una dintre temele centrale
e cât de mult din adevăr spun, când o fac şi de ce contează asta.
Care e diferenţa? Şi mai ales,
de ce mă obsedează ideea că nu contează?
N-ar trebui să spui pur şi simplu adevărul?
Cred că e doar un pretext pentru glumele absurde ale vieţii.
E minunat. Îmi place.
Ultimele mele cuvinte.
În vremuri de frământări şi de nelinişti fără precedent,
trebuie să ne adunăm şi să râdem,
să cântăm, să facem muzică. Şi dacă, întâmplător, se lasă şi cu sex...
atunci a meritat totul.
Dar dacă nu, atunci singura opţiune rămâne să alegem o viaţă de amărăciune
şi s-o ducem până la capăt.
Am nişte observaţii.
Nu, nu-mi da observaţii.
Trebuie s-o iei în serios, tâmpitule.
Ştiu. Nu-mi da observaţii.
A fost cel mai tare moment.
Foarte drăguţ, Dave. Mersi, omule.
Un tipar pe care o să-l observi la mine e că abia exist.
Abia dacă trăiesc. Abia dacă sunt o persoană.
Aveam nevoie să creez ceva
care să fie palpabil.
Ultimii ani au fost cu pandemii, greve,
şi m-am trezit adesea singur.
Am trecut printr-o fază de frică de scenă... sau mai puţin.
Mai bine zis, apatie faţă de scenă.
Adică... pur şi simplu nu-mi mai păsa.
Şi asta te face să nu mai produci nimic bun.
Iar asta te sperie.
Şi atunci... aveam nevoie să ies din capul meu.
Şi m-am gândit că, dacă o să mai urc vreodată pe scenă,
atunci trebuie s-o fac singur.
Mulţumesc mult, a fost o experienţă fantastică.
Extraordinar, mulţumesc din suflet.
- Foarte tare! - Frate, a fost super...
Când opriţi filmarea?
Când spui tu.
Putem să oprim în curând? Sunt epuizat.
- A fost tare. - Super.
- Ne-am distrat enorm. - A fost...
- Distractiv. - Ţi-a plăcut?
- Mult. - Mă bucur.
- Super distracţie. - Tată, ai fost grozav.
Tu te-ai distrat cel mai bine.
Şi s-a văzut.
Când ai învăţat să cânţi aşa de bine la chitară?
Ce vrei să zici? Mulţumesc, Amy. Ce vrei să zici?
- Întotdeauna am cântat la chitară. - Aşa de bine?
Filmăm pentru documentar acum, deci vreau doar să zic...
Kate, te rog, nu sta în calea...
- Nu. - Pentru că e un moment trist.
În faţa unei bune părţi din public, îmi curăţ mizeria cu mâna mea.
Serios, e ca şi cum aş lăsa bani pe noptieră acum.
- Bună!. - Soţia mea.
- Ce faci? Şi... - Da, nu, nu suntem divorţaţi.
- Da, exact. - Nu în prezent, nu azi.
Mersi.
Aş vrea o băutură. Simt că am ratat o băutură.
Se pare că s-a închis barul.
- Eşti tare. - Nu conduci?
Ce?
Ai zis că conduci tu spre casă.
Nu, tu m-ai adus aici ca să pot bea.
Ţi-a plăcut show-ul? Mulţumesc.
Îmi pare rău că am spus tuturor că divorţăm.
Mi-ai spus recent că a trecut un an de când n-am mai stat de vorbă.
Asta îţi arată ce înseamnă să faci parte din Illuminati
şi din elita evreiască de la Hollywood.
- E uimitor. - Da.
- Nu pot să cred că am intrat la limită. - Ai intrat. Te-am luat.
Aveam nevoie de un chitarist.
Asta era.
Simt că chitara o să mă salveze...
- În războaiele rasiale care urmează? - Da.
Da, o să te descurci.
E greu să faci toate astea într-un costum din catifea reiată.
La următorul turneu vreau costume mai subţiri.
In, totul din in. Va fi turneul inului.
Când ne-am căsătorit, te-ai gândit că o să faci asta?
- Sincer? - Da, sincer.
Bine.
„Nu credeam că o să rezistăm.”
Stai puţin.
Danny, frate, am dat-o-n bară. De ce crezi că nu pot?
Rahat!
Asta e.
Mulţumesc, Bell House.
Deci? De ce să mai faci ceva?
- Alo? - Salut, Adam!
Sunt Brent Hodge, de la show-ul de comedie.
Salut, ce faci?
Am lucrat de zor la montaj.
Cred că stăm bine.
Dar sunt câteva mici probleme.
Am vorbit cu avocatul meu şi, de fapt,
am vorbit şi cu avocatul tău şi...
nu e vorba neapărat de melodii sau de drepturile asupra lor.
Pur şi simplu nu putem verifica niciuna dintre afirmaţiile pe care le faci
în show.
Nu avem nicio dovadă
că tatăl şi mama ta
au cântat vreodată undeva.
Cum ar fi fazele cu cântăreţii de lounge.
Da.
Zici: „Dr. Steven Pally...”
Deci e doctor?
- Spui şi... - E ambele.
E doctor.
Dar a fost... a fost cântăreţ de lounge. Ştiu că e derutant.
Dar a fost cântăreţ, iar acum e doctor.
Da.
Jur.
Şi apoi, cu soţia ta...
Faza cu gluma despre divorţ şi toate astea...
Chiar e soţia ta?
Îmi pare rău, nu vreau să par agresiv. Doar că...
Lucrez la asta de o mare parte din viaţă.
Şi nu pot face nimic
dacă minţi în legătură cu tine.
Dacă ai putea să-mi juri chiar acum
că totul e adevărat,
atunci e în regulă.
Adam?
Doar nu-mi spune „ce vrei tu” Când te întreb ce vrei să mănânci
Pentru că bag în mine orice.
Salut, Brent!
Sunt Adam. Doar...
Voiam să-mi cer scuze că...
m-am cam pierdut cu firea.
Show-ul nu stă într-un singur cântec.
Şi eşti un tip grozav
şi faci asta
din bunătatea inimii tale. Sigur filmul
o să iasă grozav, chiar dacă,
ştii, pur şi simplu n-ai putut...
să te ţii
de promisiune.
Dar nu cred că... adică,
exact ca show-ul,
o să iasă cum o să iasă.
Subtitrarea: Anca Iordache