Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
En gang da jeg var 13 og tilbrakte helgen hos besteforeldrene mine,
låste jeg meg inne på badet en kveld og onanerte voldsomt, som 13-åringer gjør.
Plutselig fikk jeg lyst til å gni penishodet
mot undersiden av laminatplaten.
Oversiden var glatt, og jeg antok at undersiden også var det.
Jeg merket snart at det var ubehandlet tre og fikk masse fliser i penishodet.
Jeg kunne ikke si det til besteforeldrene mine, jeg ville heller dø.
Jeg lette over hele huset etter en pinsett og låste meg inne på toalettet igjen.
Jeg dro alle flisene ut av penisen min,
pakket den inn i dopapir, som selvfølgelig ble blodig, og la meg.
Frem til nå har det vært min største feil,
men å ikke ta koloskopi da jeg fylte 50, det var verre.
Bare søppel.
Da jeg sa til mamma at jeg hadde tarmkreft, sa hun: "Din jævla idiot."
"Det er den letteste kreften å forhindre, man må bare ta en koloskopi."
Jeg kan overvinne den, men ellers har hun rett. Jeg er en jævla idiot.
Jeg går gjennom alt, så det ikke er noe sentimentalt eller viktig
som noen andre vil ha når jeg er borte.
Toalettpapir. Maxell-kassetter.
André er den mest geniale idioten du noensinne har møtt.
Hjernen hans er ikke som de fleste andres.
Jeg har følelsen av at jeg har Kim Kardashians bukser her inne.
Å, så gøy. Kult.
Jeg begynte å kjøpe hasj og la det her.
Tanken var at hvis det kommer et stort jordskjelv,
ville jeg bruke det som valuta. Det er en liten pipe også.
André har alltid likt obskure fakta og nysgjerrighet.
Ja, dette kan være buksene hennes.
"Kim Kardashian. Jeg er så glad du vant en av tingene fra garderobesalget mitt."
"Pengene går til kirken. Takk." Signert av Kim Kardashian.
Tanken var å skrape av DNA-et hennes, for du kan ikke vaske falske lærbukser.
Da kunne man klone henne fra dem en dag.
Du vet aldri hva som kommer ut av ham. Det kan være et Nietzsche-sitat
eller pene jenter som plukker opp hundebæsj.
Det er enten normalt eller helt sykt.
Andrés største paradoks var Janice.
En dag hadde vi drukket i baren i et par timer.
Janice sa til Johnny: "Jeg er kanadier og trenger oppholdstillatelse."
"Vil du gifte deg med meg?"
Det var mitt siste år på universitetet, visumet gikk ut, og jeg ble deportert.
Jeg tenkte: "Jeg skal fri til Johnny D."
Han var ikke så glad i damer, så det ville vært ukomplisert.
Han sa: "Nei, jeg gifter meg ikke med deg." Jeg sa: "Jeg gjør det!"
Jeg sa: "Hva?"
Hun sa: "Er du sikker? Det blir ikke noe sex, det blir platonisk."
"Hvis du vil gifte deg med meg, kan vi flytte inn i leiligheten over baren."
"Ja, gjerne." Jeg trodde du kunne drikke gratis hvis du var gift med bartenderen.
For André var jeg Trollmannen fra Oz.
-Hun lovet meg en tur til Mexico. -Det var for å betale for bryllupet.
Vi måtte være gift i to år.
Jeg kjøpte en brudekjole på loppemarked for 30 dollar og snørte den sammen.
André hadde en gråblå smoking. Broren hans hadde tilfeldigvis fløyet hjem fra Japan.
Vi mellomlandet tilfeldigvis på vei tilbake fra New York til San Francisco.
"Flott, jeg skal gifte meg da. Kom i bryllupet!"
Er han seriøs? Du vet aldri om André er seriøs eller ikke.
Jeg var interessert i noen på jobben. Andrés kjæreste var i bryllupet.
Kjæresten min tok det ille opp og tilbrakte natten alene i Golden Gate Park.
Noen mistenkte at det var mer enn et ekteskap for å få visum, men ikke jeg.
Hvem gifter han seg med som jeg ikke vet noe om?
Hvis han gifter seg som en spøk, hva skal jeg si til foreldrene våre?
Jeg følger alle reglene, så jeg var livredd for å bli deportert eller tatt.
Jeg insisterte på at vi ble kjent med hverandre veldig fort og veldig godt.
Vi var oppe til fire om morgenen og snakket om fortiden vår og barndommen vår.
"Hvilken side av sengen sover du på? Hvilken farge er tannbørsten din?"
-Hvilken melk foretrekker du? -Hva gjorde du om sommeren?
-Hvem var læreren din i fjerde? -Når lærte du å knyte skolisser? Hvordan?
Unødvendig detaljert.
Vi trodde at avhøret ville være som The Newlywed Game. Så vi søkte.
Jeg heter Gary Kroger. Jeg har lett i San Francisco etter deres beste nygifte.
Jeg fant dem. Ta godt imot Janice og André Ricciardi!
Velkommen, velkommen. Lykke til.
Hvis jeg kunne vært hvilken som helst kjendis, ville jeg vært...
-Ozzy Osbourne! -Michael Jacksons sjimpanse Bubbles.
Jeg visste det!
Du kan ikke jukse. Vi diskuterte hvordan
vi ville maksimere vinnersjansene våre.
Vår måte å jukse på var: "Hvis det sanne svaret er åpenbart, velg det først."
-Hun er hemmelig forelsket i Stephen King. -Det er kona mi!
-Ja! -Det er henne. Kan jeg klemme deg for det?
Er ikke svaret åpenbart, velg det fine.
For 50 poeng: Født perfekt, eller krever litt arbeid?
Født perfekt!
Er det ikke noe fint, velg det som begynner med siste bokstav i alfabetet.
-Pepperoni eller sopp? -Pepperoni.
Vi fikk flere og flere poeng.
-Teller myntene eller har null peiling? -Teller pengene.
-André? -Har null peiling!
Foretrekker bord utendørs. Spontan sex!
For reisen til Karibia, han vet hva hun vil i sengen, eller må læres?
André, ikke si noe. Dere har 230 poeng. Christiansen-paret leder akkurat nå.
Svarer du riktig, drar dere til Karibia. Ellers får Christiansen-paret reise.
-Jeg vet det! -Ok!
Med den strategien vant vi en tur til Sonesta i Anguila.
Vi måtte betale gevinstskatt for dritten!
André ringte meg noen uker senere og sa: "Jeg har et problem."
"Jeg har knullet kona mi." Jeg sa: "Unnskyld?"
"Vi hadde sex. Vi skulle gifte oss for å få oppholdstillatelse."
"Nå har jeg pult henne. Vi er gift på papiret, men nå har vi hatt sex."
"Det er uklart hvor forholdet er, og jeg vet ikke hva dette betyr."
Vi var så imponert over oss selv. "Vi er et godt team."
Janice ble avhørt av myndighetene, og betjenten var en drittsekk.
Han hadde ingen sans for humor. "Hva slags bevis har dere på et liv sammen?"
"Vi har kjøpt bil og forsikring, vi bor sammen."
Vi sa: "Vi var med i The Newlywed Game. "
Han lukket permen og sa:
"Da har de allerede spurt om alt. Ta vare på dere selv."
Da visste vi at vi hadde klart det, at alt ville gå bra.
Nå innrømmer jeg bedrageriet.
Vi var forelsket da. Vi lå med hverandre. Vi slo opp med de vi var sammen med.
"Hvor mye vanskeligere kan det være å få barn enn å vinne The Newlywed Game? "
Jeg har alltid kalt faren min André. Jeg har alltid sagt fornavnet hans.
Jeg har alltid kalt faren min André. Det har jeg gjort siden jeg var liten.
Faren min er veldig unik, så forholdet vårt er veldig unikt.
Mine venners foreldre blir overrasket når de treffer ham.
Han forteller sprø vitser og banner mye.
Faren min ser ut som en hjemløs.
Han hadde enormt hår. Det var hans greie.
Det er bare André.
Å stå hverandre nær er annerledes for oss enn andre fedre og døtre.
Vi klemmer ikke eller tar på hverandre. Vi er ikke sånn som familie.
Han vil ha et intellektuelt forhold til dem.
"Vi snakker om det ottomanske riket, konspirasjonsteorier og gode bøker."
Jeg kom meg etter en operasjon og lå urørlig.
Pappa leste hele Helter Skelter for meg, boken om Manson-drapene.
Sykepleierne kom inn og hørte ham lese den for datteren sin i sykehussengen.
Det beskriver forholdet vårt perfekt.
Det var et viktig øyeblikk for meg.
Skal jeg beskrive André med ett ord, blir det "gal".
André kunne ha gjort millioner av ting med kreativiteten sin,
men ble tilfeldigvis reklamemann.
Si pokker, fillern og helsike i stedet for ****, **** og *******
Han solgte ideer som fikk folk til å saksøke firmaet.
Står til, Rob?
-Vi er på vei. -Vi skal ha det gøy!
Amber Dewick saksøker Toyota for å ha forfulgt henne i en annonsekampanje.
Han var begavet, så man tolererte ham.
En gang jobbet vi med et enormt prosjekt for 20th Century Fox.
En reklamekampanje for Planet of the Apes.
-Vi kalte den "apene blir smartere". -De blir smartere, og evolusjon...
"Herregud, André babler." Men sjefen for Fox' filmseksjon sa ja.
Man rekker bare å bli veldig god til et par ting her i livet.
Vær forsiktig med hva du blir god til.
Jeg valgte å bli god på reklame. Hva feiler det meg? For et bortkastet liv.
Reklame virker så uviktig når man får en kreftdiagnose.
Hei, alle sammen. Vi er på kjøkkenet mitt.
Det er drøyt 18 timer til min første koloskopi.
Det vil jeg aldri glemme. Katie Couric tok en koloskopi i programmet hun ledet.
Mannen hennes hadde dødd av tarmkreft.
Jeg trodde at det ville være sånn for meg.
Jeg spøkte med sykepleierne og legene, som jeg gjør når jeg er nervøs.
Jeg sa: "Jeg er stoffmisbruker, gi meg dobbel dose."
Jeg... Nei, jeg ga deg det du trenger.
Hun var neddopet og litt forvirret.
Anestesilegen bedøver deg, og du er borte i cirka et kvarter.
De kjører et kamera opp i ræva på deg og sjekker om du har polypper eller ikke.
Jeg gikk gjennom den prosessen.
-Helt rent, ikke noe uvanlig. -Det var ikke så ille.
Koloskopien min var ikke en gledelig begivenhet full av latter,
som Katie Couric på TV.
Da jeg begynte å våkne, foregikk det en masse rundt meg.
En fyr sa: "Det var over 45 minutter, min lengste koloskopi noensinne."
Jeg tenkte at det kunne være bra eller dårlig. Jeg holder på å våkne.
Jeg begynner å innse at noe er galt. Legen kom bort og sa:
"André, jeg beklager å måtte si det, men vi kunne ikke ta koloskopien."
"Svulsten er så stor at vi ikke får inn et kamera."
Jeg sa: "Hva betyr det?" Hun sa: "Det ser ut som kreft. Jeg vet ikke."
"Jeg tatoverte den." Jeg vet ikke hvorfor, men de gjør vel det.
"Jeg tok en biopsi. Vi tar kontakt om et par dager med resultatene."
De hadde ikke engang tatt en biopsi. "Hvordan våger de å si at du har kreft?"
"De bekreftet ikke noe. Det er ikke sant."
Telefonen ringte to-tre dager senere, og jeg så at det var doktor...
Jeg vet ikke hva hun heter, for hun står på telefonen som "Rumpedoktoren".
Hvilket stadium er det? Hva betyr det?
-Fjerde stadium av fire. -Faen.
Når den har spredd seg til ulike deler av kroppen, kan vi ikke operere den bort.
Jeg gikk inn i rommet og forventet at han skulle si at det var en polypp.
Eller: "Det er noe, eller begynnelsen på noe. Det er stadium én."
Han sa det var stadium fire.
Og ansiktet hans var helt grått.
Han var nok i sjokk.
Han forble nok i sjokk lenge.
Det er fascinerende at jeg er døende. Jeg vil dokumentere det og lære av det.
En måte å takle det på, og være besatt av kreften og dødeligheten min,
uten å fokusere på angsten, er å lage denne filmen.
Scene 103, tagning 7. Markør.
Til syvende og sist lager nok André denne filmen fordi
André vil gjøre alt på sin måte, inkludert døden. Dette er André.
Intervju med André, første tagning.
Hvis noen sa: "Jeg har tarmkreft og vil lage en dokumentar om min egen død",
vet jeg ikke hva jeg ville følt. Man vil oppfylle ønsket deres,
men man føler at det blir personlig og forferdelig.
Du vil ikke vise det til andre. Men for min del er jeg med. Det driter vel jeg i?
Vil dere ha bilder av tykktarmen min, så får dere bilder av tykktarmen.
André liker det.
Jeg ville stikke inn tungen, men lot være.
Han ber konvensjonene dra til helvete.
Fins det noe bedre å vie hans siste dager på planeten til?
ÅTTE UKER ETTER DIAGNOSEN
I går var jeg på sykehuset for seks timers cellegift.
Det kan man unngå med en koloskopi.
Som dere ser, er jeg toppløs, ikke bare for å vise frem min vakre kropp,
men for å vise at jeg er koblet til og fortsatt får cellegift i 24 timer.
Jeg har også denne ballen med cellegift.
Den tømmes sakte i løpet av 24 timer.
Når de bytter dryppet, har de fullt verneutstyr med maske og hansker.
Det er ironisk at man ikke skal få det på huden,
men de kobler det inn i en kanyle i en arterie nærmest hjertet mitt
så det kan pumpes rundt i kroppen min. Man venner seg vel til det.
Det er overraskende kjedelig å dø.
Det er som en ferie for meg.
Det høres rart ut, men man føler: "Herregud, jeg har en dødelig sykdom."
"Jeg har en sykdom som mest sannsynlig dreper meg innen fem år."
En del av meg føler at verden burde bråstoppe.
At jeg burde føle meg annerledes og at alt skal handle om at jeg dør.
Det har det ikke gjort. Jeg tømmer fortsatt oppvaskmaskinen om morgenen.
Jeg sitter på samme sted og ser på de samme jævla nettsidene.
Noe fascinerer meg med det, nemlig hvor banal min egen død er.
Hvor rutinemessig den allerede føles, åtte til ti uker etter diagnosen.
André er overraskende positiv, noe ingen av oss hadde trodd.
Min kone sa i går kveld at det er trist. Det er ikke nødvendigvis trist.
For meg ser ikke dette ut som en ekkel klump cellegift-hår.
For meg ser det ut som en søt liten karakter med rare øyne.
Jeg skaper små skapninger som bor hos meg.
Ingenting er mer alvorlig enn å dø av kreft.
Man kan ikke tenke seg et mer alvorlig, grusomt emne.
Men André ler, spøker, erter og har det gøy.
Han befinner seg i en smertefull situasjon
og bruker en god porsjon humor.
Verden går ikke under av den grunn. Fornekter jeg det? Jeg tror ikke det.
Kom igjen, du er fri.
Ingen i familien har hatt kreft. Jeg har tenkt på hvor den kan ha kommet fra.
Hvordan jeg fikk kreft, første teori.
Jeg spiste rottegift i Tompkins Square Park tidlig på 90-tallet.
Jeg røykte sigaretter i 22 år. Salamipølse. Moren min ga den til meg.
Da hun var åtte, løp hun og vennene bak lastebilene som sprutet DDT.
Moren min ble født med alle eggene sine. Det jeg ble befruktet og født av,
var inni moren min da hun var en åtte år gammel jente.
Uansett, takk, mamma.
-Kan jeg få to ostestykker? -Jeg vil ha pepperoni.
Jeg spanderer. Jeg spanderer. Jeg kommer alltid til å spandere pizza på deg, Lee.
-Til og med etter døden spanderer jeg. -Takk. Hvordan skal du gjøre det?
Jeg vet ikke. Vi får finne ut av det, det haster.
André og jeg er ikke et par slik folk tradisjonelt ser for seg et par.
Jeg ser på André som min sjelevenn.
Vi er som storebror og lillebror.
Lee er en typisk storebror, og jeg er en typisk lillebror.
Jeg inviterte André da jeg skulle ta koloskopi
til å gjøre det sammen, som et par.
Min første tanke var: "Han vil at jeg skal holde ham i hånden, han er redd."
"Han vil ha meg som selskap, så det føles lettere for ham."
Jeg sa: "Jeg kjører deg gjerne, hva du vil."
Han sa: "Nei, bli med meg og ta en koloskopi med meg."
"La oss gå inn sammen, det blir som å dra på spa. La oss gjøre det som et par."
Begge skulle drikke væske og drite på oss sammen.
Hvis jeg skulle ta dobbel koloskopi med noen, så var det André.
Jeg tar ikke koloskopi med vennen min. Det er for jævla rart.
Jeg sa nok til kona mi: "Lee sa at vi burde ta en koloskopi sammen."
Hun sa nok: "Er du helt jævla sprø? Hvorfor gjøre det med noen? Sprøtt."
Jeg tenkte: "Han skal gjøre det med noen andre."
"Har han allerede bestilt en par-koloskopi? Det må jo gjøres."
"Vi er i den alderen der man gjør det."
Nesten på dagen ett år senere
ble jeg diagnostisert med tarmkreft i fjerde stadium med metastase i leveren.
Avvisningen av par-koloskopien førte direkte til Andrés kreft.
Hadde jeg gått et år tidligere, ville jeg nok hatt kreft, men lettere å behandle.
Jeg er ikke sint for at han ikke gjorde det. Han sa: "Ingen politi, ingen leger."
Det kunne vært unngått, eller så kunne det vært mildere.
Jeg var like uvitende som ham, og det var ikke som om det var ti år for sent.
Det var ti måneder for sent. Om det lå i familien eller han hadde hatt symptomer.
Jeg hadde ikke tatt en, og vi er like gamle.
Han er stoisk og setter ikke helsen først, på mange måter.
Det lange svaret er at hvis noen skulle dø ung, så var det André.
Han ville si: "Jeg skal dø ung. Jeg har levd et sprøtt liv."
André hadde et komplisert forhold til stoff og alkohol i årenes løp.
Noen år drakk jeg meg ofte bevisstløs. Jeg har tatt kokain fem-seks ganger.
Jeg har tatt syre 100, 150 ganger.
Jeg tok sopp et par ganger i året.
Han tok aldri kokain eller tyngre stoffer.
Jeg har prøvd heroin, sniffet det. Jeg har brukt en del metamfetamin.
Ecstasy, ja. Sikkert.
Men ikke noe mer alvorlig enn det.
Ikke noe mer alvorlig enn metamfetamin og heroin.
André tok ikke så godt vare på seg selv.
Han røykte masse. Jeg tror han snuste.
Han drakk mye.
Jeg tror han ble uvenner med legen sin. Legen sa:
"Du må begynne å ta vare på deg selv."
Jeg sluttet å drikke tre år før kreften.
Jeg våknet fem om morgenen og ble så høy som jeg kunne bli selv.
Jeg satte meg på treningssykkelen og kjørte på den i 45 minutter.
Jeg gikk ned i vekt, kom i form og var i mitt livs beste form.
En gang i uken blødde jeg fra rumpa.
Jeg trodde det var en hemoroide.
Jeg antok at det var en ny hemoroide.
Jeg hadde et Zoom-møte med en ny lege.
De kunne ikke se på rumpa hans over Zoom.
Han ba meg ikke snu meg og vise rumpa, selv om jeg var forberedt på det.
Han beskrev symptomene, og legen sa:
"Det høres ut som en hemoroide fra treningen."
"Bruk salve, så går det over." Jeg var ikke i toppform. Jeg hadde kreft.
KJØP 2, BETAL FOR 1
ØKOLOGISK
Da han fikk diagnosen, forberedte vi oss.
Jeg leste umiddelbart alle listene over alt kostholdet vi kunne trenge,
fylte huset med proteindrikker og kjøpte kokebøker om kreftdiett.
Mamma er omsorgsfull. Pappa hadde ikke vært like modig og motstandsdyktig
om hun ikke hadde hjulpet ham gjennom alt.
Han takler cellegiften bra. Han unngår de verste bivirkningene.
Jeg forberedte meg godt til cellegiften
ved å være fyllesyk i 35 år.
Det mentale aspektet er likt. Jeg føler meg elendig og tror jeg skal dø.
Jeg må gi slipp på det, holde kjeft og fortsette med det jeg gjør.
For folk som ikke har vært alkoholikere mye av livet,
og hatt tømmermenn, er det nok verre.
Han ser bra ut, til tross for all cellegiften.
Han ser ikke så tynn ut som jeg forventet.
Alt går bra med kreften. Den krymper.
Kreften reagerer på cellegiften.
Jeg går opp i vekt igjen, og det er bra.
Jeg har gått opp litt for mye og trenger å slanke meg.
Jeg sliter mer enn ham med håravfallet. Håret i bakhodet falt av.
Ser man ham forfra, ser det ut som han har satt opp håret i en knute.
Men hele knuten er borte, og jeg tror ikke han bryr seg.
André har forandret seg siden diagnosen, og jeg trodde han ville bli sint.
Kreft-André er kjempesnill.
En del kan skyldes alt gresset han spiser.
Vi har begynt å omgås mye mer.
Jeg pleide å gå mosjonsturer til sjøen.
Nå går vi sammen til stranda eller sjøen hver dag noen kilometer.
Noen ganger snakker vi om noe annet enn kreft.
Hvilken er den vakreste anden? Grillet marshmallow? Dra til helvete.
Kutt ut.
Delvis er det nok fordi han er håpefull og setter mer pris på livet sitt og våre liv.
Delvis er det nok fordi han er en stoisk Ricciardi.
Han ser kanskje sårbar ut når han snakker om cellegift,
men han skjuler det mest sårbare.
Det er mange detaljer vi ikke snakker om.
Han vil ikke snakke om smerte og frykt.
Det er vanskelig for mamma, sikkert vanskeligere enn resten av familien.
Men vi snakker ikke så mye om hva vi føler om det.
Foreldrene mine skjuler mange av detaljene for søsteren min og meg.
Men jeg vil ikke vite så mange detaljer.
Vi snakker ikke mye om hva vi føler,
men vi er så glade for hvor sterk og motstandsdyktig han er.
Det er vanskelig å bestemme hvor mye vi skal fortelle jentene,
for vi vil være ærlige med dem, men ikke tynge dem.
Jeg har innsett at jeg takler den umiddelbare panikken i situasjoner godt.
Det er vanskeligere å finne ut hvordan man skal oppføre seg på lang sikt.
Jeg kan ikke bare gå inn og fikse alt, og...
Jeg har vanskeligere for å se min rolle da.
Jeg blir oppe til to og leser
"Diannes solskinnshistorie som overlevende av tarmkreft."
Jeg vil tro at han skal overvinne den.
Kanskje vi begge fornekter det, men vi kaller det håp.
Da André fortalte meg om diagnosen, var jeg redd for å ringe ham på et par dager.
Ting skjedde, jeg så noe morsomt
som vi trengte å snakke om, men jeg var reservert i et par dager.
Det gnagde i meg. Hvorfor behandler jeg ham annerledes?
Det har alltid føltes ubekvemt mellom menneskene og døden.
Vi er bevisste om vår dødelighet og vet ikke hva som skjer etter døden.
Det er tabu.
En beskyttelsesmekanisme vi alltid har hatt i vennskapet vårt,
er å finne humoren i fæle situasjoner.
Vi bestemte at vi ikke skal endre måten vi snakker til hverandre på,
og så fort vi hadde gjort det, trengte vi ikke å forandre vennskapet.
Vil du ønske deg noe? Hva ville du ønsket deg?
Jeg vet ikke.
-Ikke vet jeg, hva... -Jeg kommer ikke på noe.
Vi beholder den samme respektløsheten som jeg har for alt annet i livet.
Vi skal ikke ta alt på alvor fordi jeg er døende. Ikke faen.
-"Hvordan går det med kreften?" -"Ganske bra. Jeg vet ikke."
Han graver seg ikke ned. Vi morer oss med at André er døende.
Jeg vet det høres sprøtt ut, men det er typisk André å gjøre det.
"Kom, unger! Vil dere ta et bilde med endetarmskreft?"
Endetarmskreften tar av seg masken, så er det bare et menneske. Ungene blir redde.
I hele sitt liv har faren min spøkt om å ville bevares.
Kryogenisk nedfrysing, nedfrysing av hodet.
Fryse ned kroppen for å bevare den, bli kurert en dag og gjenopplives.
Neste avgjørelse er om jeg ønsker
å fryse ned hele kroppen eller bare hodet, stemmer det?
-Nei, vi fryser bare hele kropper. -Det gjør det lettere.
Jeg har skrevet ut DNA-et mitt.
Jeg har skrevet det ut for å få opphavsretten og eie det.
Jeg ville også ha en fysisk utskrift
så noen i fremtiden kan klone meg eller lage en ny meg.
Han får mange ideer hver dag. De fleste er bare sprø André-ideer.
Noen blir virkelige ting som andre har gjort.
André er mer Aristoteles enn Platon. Han vil vite alt.
Han navigerer på nettet bedre enn noen andre jeg har møtt.
I dagens internettsamfunn
kan han trylle frem obskur kunnskap om nesten hva som helst.
Det finnes en nettside om dødsskrik.
Jeg tror det er deathyells.com.
Jeg visste ikke om det var seriøst, men det var en ny idé for meg.
Det var å jobbe med ens siste ord, men det var fra en helt ny vinkel.
Det spilte ingen rolle om han var gal. Det var noe jeg burde gjøre som dødssyk.
Jeg ringte Lee og prøvde å komme på morsomme siste ord på veien opp.
Jeg snakker om mine siste ord, men har ingen ideer.
Svigerfaren min, alle var der da han døde, sa bare: "Jeg er så trøtt."
-Det var siste ord. -Han klaget.
-Du er vel Ryan? Hyggelig å møte deg. -Velkommen til kontoret mitt.
Dette blir din viktigste lyd på jorden. Dødsskriket ditt.
Det er det siste jorden hører fra deg, så det bør være kort og konsist.
Det bør komme fra hjertet, men slå an hos publikum, hvem det nå er.
Jeg har hørt at man ikke dør på ordentlig før ingen sier navnet ens lenger.
At man dør først når man blir glemt.
Med et godt dødsskrik kan man kanskje gjøre livet uendelig.
Du vil inspirere de rundt deg og få de på den andre siden til å ønske deg velkommen.
-Inspirere de rundt meg til å gjøre hva? -Å føle.
Å føle: "Oi, for en enorm kraft." Ikke: "Oi, så pinlig."
Dødsskriket. Ok.
Her er det. Når man hører ekkoet, kjenner man om det er riktig eller ikke.
Visst faen!
Nei. Pust dypt inn, lukk øynene og si det første du kommer på.
Ha det, jævler!
Sånn? Ok, det føltes ganske bra. Ok.
-Kom og ta meg, romvesener! -Nå begynner det å bli rart.
Øv på en berg-og-dal-bane eller motorveien.
Hvis noen opplever sitt siste øyeblikk og blir påkjørt, kan de si...
Det kan skje på gaten elle i en iskrembutikk. Derfor må man øve.
Hvis man vil dø med noe sterkt og kraftig.
-Varsku her! -Nå skal du få, Gud!
Ja.
Det var ganske bra. Du kan dø av dette.
Det smaker som blod i halsen.
-Ok. -Greit?
Du nevnte en idé for meg for et par uker siden.
Tenk dere et stort gameshow på kabel-TV.
Se for dere The Voice, men dette programmet heter
Hvem vil drepe meg? Tanken er at vi tar inn fem-seks personer
som har gyldig grunn til å ville drepe meg.
Kanskje en ekskjæreste som hater meg.
En kokk som vil tilberede menneskekjøtt.
Bruke meg som medisinsk eksperiment.
Sprenge meg.
Sette meg i et stadion, slippe løs løvene og se hvor lenge jeg kan slåss.
USA får stemme, og vinneren får ta livet mitt.
Det hadde vært bedre om noen fikk drepe meg.
En amatørtryllekunstner, en kommende seriemorder eller en ekskjæreste...
Det virker mer forlokkende enn at kreften tar meg, men det er kanskje ikke sant.
Jeg tror du...
...har evnen til å finne det morsomme i alt.
Målet er å lage nok plass
til at flere følelser skal få plass samtidig.
At det tragiske, det vakre og det komiske får plass, alt sammen.
Kanskje du får mulighet til å utforske sorgen mer.
Det er vakkert, morsomt, opprørende
og også veldig trist at du har kreft, André.
Jeg har samlet på andres gamle fotoalbum siden jeg var barn.
Jeg pleide å kjøpe dem i bruktbutikker, antikvitetsbutikker og på loppemarkeder.
Det er noe veldig privat med et fotoalbum.
Det er et ufiltrert blikk på hvem de er, som man ikke får noe annet sted.
Det er subtilt og vanskelig å se i et ellers kjedelig album.
Det er kanskje 25 bilder rundt juletider.
Det er ikke noe interessant ved det.
Men så er det en feil i albumet.
De hadde nok ikke tenkt å avsløre det.
Da jeg så det, ble jeg skrekkslagen.
Det er et bilde av en familie foran juletreet.
Noen bilder senere er det et annet bilde
tatt et sekund før det første.
Men på det andre bildet ser du hodet
til noen som står rett bak kvinnen og holder henne oppreist.
Da jeg først så det, så det ut som et spøkelse bak kvinnen.
Hvorfor står det en kvinne bak henne?
Da jeg så etter, så hun ut til å ha hvit uniform og hvitt hår.
Jeg innså at hun nok er husholdersken, tjenestepiken, personalet.
Hun holder nok kvinnen oppreist fordi kvinnen har polio.
Hun kunne ikke stå, og de skammet seg over det.
De prøver å skjule det. De gjør alt de kan for å skjule det.
Folk vil holde sine svakheter og sårbarheter private.
Vi maler et bilde vi vil at folk skal se.
Vi skaper et bilde av oss selv som vi vil at folk skal se.
De vakreste og mest fascinerende bildene er ikke den idylliske versjonen.
Det er de som viser våre mangler og forteller en mer komplett historie.
Tarmkreft reagerer bra på medisin.
Kreften går ofte tilbake. Ikke i fjerde stadium, men i første, andre og tredje.
Det føles som du har vunnet, men så kommer den tilbake, mye mer aggressiv.
Den sprer seg raskere, responderer ikke på medisiner, og du dør raskt.
Jeg responderte godt på cellegiften,
fra desember eller januar for et år siden og til etter sommeren.
De måtte redusere cellegiften fordi jeg hadde for få blodplater.
Jeg gikk åtte uker uten cellegift.
Håret begynte å vokse ut igjen, men det føles som noen andres hår.
Det er tynnere og mørkere enn mitt hår.
Det er bustete, tynt og rett.
Det er rart at det vokser ut igjen sånn.
En fyr i Midtvesten mister nok håret sitt og lurer på hvem som finner det.
Det er meg, jeg får håret ditt. Takk.
Håret vokser ut igjen, men også kreften.
Jo friskere jeg ser ut, desto sykere er jeg trolig nå.
Folk sier: "Så frisk du ser ut." "Ja, men kreften er tilbake i leveren igjen."
"Kjenn her, så kjenner du svulsten." Folk liker ikke å gjøre det til lunsj.
Ok, vi er på vei til sykehuset
så jeg kan ta skanningen jeg tar hver tredje måned.
Janice, har du noe å legge til?
Jeg går for ren positivitet og at det kommer til å være gode nyheter.
-Hun gir deg en premie. -Gode nyheter og en premie.
Jeg tok skanningen. To dager senere bråkte telefonen min mens jeg dusjet.
En beskjed var fra onkologen.
Første linje i beskjeden var: "Skanningen var en skuffelse."
Jeg tenkte: "Faen også."
Det som er på lungene, er veldig lite. Den største massen er syv millimeter.
Jeg vil si at mesteparten er mellom to og tre millimeter.
Leveren er det mest bekymringsfulle nå.
Onkologen ga oss inntrykk av
at spredningen til lungene og binyrene ikke var så bekymringsverdig
som det de kaller "de utallige svulstene" i leveren hans.
Når en vitenskapsmann bruker uttrykket "utallige", er det skremmende.
Alle skanningene mine har vært ok. Alt har gått bra.
Plutselig inntreffer katastrofen.
Mitt første instinkt var: "Vi kan vel stikke og gjøre noe?"
Det var logisk å kjøre. Vi kunne forlate San Francisco for første gang på årevis.
Vi kunne se en del av landet jeg aldri hadde vært i.
De fleste ville dratt til Paris og Nice og spist pizza i Napoli.
I stedet så vi masse ingenting.
Jeg elsker ingenting.
Og jeg ville tilbringe litt tid med Lee.
En jente fra videregående døde da en madrass fløy av bilen foran.
Hun døde pent. Den tanken, vet du.
Man vil etterlate seg et pent lik. Det er jeg med på.
Man kan fortsatt knulle liket mitt, men ikke...
Når jeg går ned i vekt av kjemoterapien, vil jeg se bedre og bedre ut.
Det gleder jeg meg til.
Vi kjørte i timevis og kom til en død sjøbunn, en ørken midt i ingenmannsland.
Vi kunne gjøre hva faen vi ville.
Herregud.
Ja vel.
-Nå, da? -Vi tar litt dop.
Jeg har nok aldri vært lenger fra en by i hele mitt liv.
Det er ingenting.
Det første jeg merket, var stillheten.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal beskrive det.
Jeg har aldri opplevd slik stillhet før.
For første gang, kanskje i hele mitt liv, var jeg alene med tankene mine.
Og all tomheten. Det fikk meg selvsagt til å tenke på døden.
Jeg forventer at døden er tomhet, og jeg har aldri følt meg så tom.
Jeg gråter av skjønnheten, min venn.
Vi hadde det bare hyggelig.
Jeg spiste litt sopp. Vi satt rundt bålet.
Alle spenningene forsvant.
Han og jeg satt midt i ingenmannsland under Melkeveien og hadde det hyggelig.
Jeg skulle ønske jeg kunne føle dette hele tiden. At jeg kunne føle uten frykt.
Frykten er nok tilbake om ti sekunder, men følelsen av...
"Det går bra. Det går bra."
Det er vanskelig å holde på frykten, for jeg prøver å tvinge den bort.
Jeg begynner å bruke knepene mine.
Det er rart å dvele ved frykten.
Jeg er ikke redd, som mange er, for å dø.
Jeg er bekymret for dem jeg etterlater.
Det jeg har kalt dette,
er et verk, ikke nødvendigvis TV-reklame, men det kan være det,
som oppmuntrer til en koloskopi.
Det er en slags oppreisning for meg.
Å bruke mine ferdigheter, kontakter, folk og verktøy
til å faktisk redde liv.
REKLAMEBYRÅET MEKANISM ANDRÉS TIDLIGERE JOBB
Vi vet at du er en skrytepave, en irriterende jævel og en idiot.
Det som skjedde med deg, trengte ikke å skje.
Vi vil lage en kampanje for å oppmuntre folk til å ta koloskopi innen 45.
Idé én.
Vi vil prøve å bryte ned alle barrierer i sinnet til menn og kvinner.
Vi har noen klienter som vi tror vi kan samarbeide med.
Som en første date?
-OkCupid lar oss lage skandaløse... -For en første date!
Vi har kirsebær-kløft, grapefrukt-gump og ananas-rumpe.
-Hvor er rumpejuicen? -Her. Godt spørsmål.
Jeg er glad du spurte.
Jeg vil ta en koloskopi av tykktarmen min
Det er rumpehull overalt. Vi hadde en idé om å lage informasjonsplakater
som minner deg på å ta en koloskopi.
-Alle sammen er fantastiske. -Alle er fantastiske.
Rumpehullideen er kjempebra, kjempemorsom og passer bra.
Jeg elsker at det er en påminnelse.
Man blir minnet på, når man ser et rumpehull, at man skal ta koloskopi.
Eller noe som ligner et rumpehull.
MORDEREN I MEG
Jeg flytter ut for å gå på college.
Jeg vokste opp her, og familien bor her, men jeg vet ikke om jeg flytter hjem.
Han ble diagnostisert i stadium fire,
og de er ikke dumme og googlet mer enn vi ba dem om.
Han vil ikke vise at han er syk, svak eller redd. Han vil ikke skremme dem.
Jeg er ikke ærlig nok mot ungene om hvor syk jeg er.
Når jeg ligger på sofaen, ser død ut, er blek og ikke har reist meg hele dagen.
Da sier jeg: "Dere ser bivirkninger av medisinen, ikke kreften."
Men det stemmer ikke alltid.
Ok. Du får ingen klem, så ikke faen.
-Ha en fin dag. Vil du ha en klem? -Nei, det er rart. Vi gjør ikke det.
Ring om du trenger noe. Send SMS. Jeg tar ikke telefoner.
Ok, jeg skulle ønske jeg kunne bli med. Sees.
Ok, der drar de.
Dere har kanskje lagt merke til at øyevippene mine er uvanlig lange.
Det er en bivirkning av en av medisinene, men øyevippene er skremmende.
De er monstrøse. Jeg ser ut som Snuffleupagus.
Jeg børster dem. Datteren min Delilah ga meg en pensel og lærte meg å bruke den.
-Åpne dem litt. -Sånn?
Si at vennene dine gjør dette med fedrene sine.
-Ja, det er fint. -Veldig fint. Ja.
Herregud, nydelig.
Jeg elsker oppmerksomheten, men de er farlige. Jeg kan ikke kjøre om natten.
Jeg kan ikke gjøre noe. Jeg ser ikke. Jeg stoler på deg.
-Du kan se. -Ja. Doktor, hva skjedde med livet mitt?
-Jeg pleide å være en normal mann. -Fortsatt, men på et annet stadium.
TO ÅR ETTER DIAGNOSEN 50 RUNDER MED CELLEGIFT
Onkologen min fant ut at kreftcellene ikke lenger påvirkes av cellegiften.
Den var så effektiv det siste året. De ville prøve strålebehandling.
Jeg traff rumpedama på sykehuset.
Hun var livlig, herlig og flink i jobben sin.
Hun sa: "For å gjøre dette må jeg teipe rumpeballene dine."
"Vi setter et klistremerke over anus, så den ikke utsettes for stråling."
"Da får du ikke blemmer på anus."
Jeg skulle tilbake neste dag.
På veien passerte vi valglokalet mitt. Det var på valgdagen.
Janice hadde blitt statsborger, så vi stemte sammen.
Vi fikk "Jeg har stemt"-klistremerker, og jeg holdt i mitt. Jeg fikk en idé.
"Det hadde vært gøy om vi kom til sykehuset, og jeg satte det over anus."
For å skryte av å ha stemt, og en påminnelse om hvor flaut det er.
Det hadde vært en morsom overraskelse. Jeg går inn i rommet og tar på skjorten.
Jeg hadde klistremerket fremme, men nølte i siste øyeblikk.
Kanskje jeg seksualiserte situasjonen, så radiologen kunne bli ubekvem.
For fem år siden hadde jeg ikke nølt, men jeg nølte.
Det ville vært veldig ydmykende, for fyren som tok MR-en min,
var ikke den morsomme, rolige, normale sykepleieren fra dagen før.
Det var en humørløs fyr som ikke smilte en eneste gang hele tiden.
Jeg tenkte: "Takk og lov at jeg ikke har 'jeg har stemt' på rasshølet nå."
Jeg har fått kjemoterapi drøyt 50 ganger. Det gjør meg trøtt og irritabel.
Jeg blir et rasshøl i noen dager, men jeg har lært å håndtere det.
Jeg klarer ikke strålebehandling.
Bivirkningene ble verre og verre. Jeg gikk ned ni kilo.
Jeg fikk fæle kramper i magen. Jeg kunne sove maks en halvtime av gangen.
I to uker. Det var rene torturen. Det har vært et helvete.
Det er første gang jeg opplever fysisk og emosjonell smerte.
Jeg vet ikke hva jeg skal skrive til deg. "Hei, hvordan går det?"
Når jeg ringer, svarer du sånn:
"Hei, hvordan går det?" Uansett hva.
"Jo, jeg har blitt stukket i halsen, og rumpa blør. Og du?"
-"Det er bedre enn for 20 minutter siden." -Sørg for å være morsom.
Det er greit, men iblant ønsker jeg... Jeg likte tekstmeldingen som var...
-Ulykkelig. -Jeg likte den ikke, men den var ekte.
Jeg snakker med terapeuten om dette. Ingen sier: "Ikke le av situasjonen."
Jeg har det selvsagt vanskelig psykologisk.
Nå har jeg heldigvis et utløp i meg selv.
Jeg ler ikke av andre med tarmkreft eller andre som går gjennom dette.
For meg føles det lettere.
Hvis jeg en dag får stomipose, blir det uendelig med vitser.
-De er allerede skrevet. -Og det blir morsomme vitser.
Vi kommer til å ha det gøy. Det blir motbydelig og ekkelt.
Vi skal gjøre det, og jeg gleder meg.
Det er fordi jeg ikke gleder meg til å drite i en pose rundt kroppen.
Skjønner du? Fordelen er at vi får fortelle alle vitsene.
Jeg kan ta den fram på en restaurant og spille på den som en ballong.
-Det kan nok stinke hvis du gjør det. -Desto bedre.
Begynner kreften å bli mindre morsom? Ja, men den burde bli morsommere nå.
Jo verre det blir, desto morsommere.
Det er én ting å føle seg bra og tulle med radiologen.
Det er noe annet om du ser døende ut, føler deg døende og driter på deg
og fortsatt tuller. Det er en seier. Det er sånn du overvinner kreften.
Hva skjer om du, om noen måneder eller år, virkelig er døende?
Du kommer ikke ut av sengen, du har vondt, det er ikke gøy, og du vil slippe.
Kan jeg ikke få drikke avløpsrens? Et assistert selvmord med avløpsrens.
I stedet for å donere kroppen til vitenskapen, går den til TV. Kan jeg det?
-Donere kroppen til TV? -I stedet for forskning.
Du kan donere kroppen til forskning, men du kan ikke donere den til TV.
-Hvordan donerer du kroppen til TV? -Jeg vet ikke, kanskje de trenger et lik.
Så hvis du vil dø i henhold til de offisielle retningslinjene,
forventes det at du donerer kroppen din til forskning?
Det er nok forventet. Du kan si at du vil bli organdonor.
Eller du kan donere kroppen til forskning. Ingen hever et øyenbryn. Det er lovlig.
-Nok en gang gjør André det på sin måte. -Forskningen har vel nok kropper?
Jeg foreslår ikke at du begraves konvensjonelt på en kirkegård.
Det sier jeg ikke.
-Jeg har ikke bestemt meg. -Når skal du ta de viktige avgjørelsene?
Jeg er ikke for en normal begravelse. Det driter jeg i.
Jeg er ikke imot kremering,
men da vil jeg ha et likbål på et jorde, der dere bare setter fyr på meg.
De har sendt folks aske ut i rommet. Det liker jeg.
Jeg vil sende hele kroppen ut i rommet, men det er dyrere på grunn av vekten.
Men å drive rundt i 50 000 år, eller en million år, ville vært fantastisk.
Når jeg har snakket om liv og død med deg hele livet,
går vi frem og tilbake mellom det absurde og det virkelige.
-Men nå er det ekte. -Det er ekte.
André nølte med å be meg sitte foran kameraet.
Jeg gjør det gjerne. Jeg er privat, men ikke like mye som faren min.
Faren min er et av de mest private menneskene i verden.
Han ville aldri stå foran kameraet og diskutere sykdommen og svakheten sin.
Jeg respekterer det. Jeg forstår hvem han er og hvorfor han ikke vil.
Denne sprø, sårbare, svarte humoren.
Prosjektet med å vise frem alt går helt imot den han er.
Å være med i en film han ikke kontrollerer, er utenkelig for ham.
André vet bedre enn å spørre ham.
Da han ble spurt om han ville være med i filmen,
sa han: "Jeg vil heller ha cellegift."
ANDRÉS FAR, SPILT AV TOMMY CHONG
SKUESPILLER OG KOMIKER, OVERLEVENDE AV TYKKTARMSKREFT
Løsningen var selvsagt å be Tommy Chong spille faren hans.
Han ser akkurat ut som ham og kunne ikke vært mer annerledes som person.
VERDENS BESTE FAR
-Er det svakhet å være sårbar? -Nei, det er styrke. Det er sterkt.
Å være sårbar er å være ekte.
Hadde du vært faren min, ville samtalen blitt annerledes.
Jeg måtte finne ut så mye selv.
André setter nok stor pris på det faren har gitt ham.
Men det var "omvendt-pappa"-dagen.
Jeg gjør alle problemer til en spøk.
Det er en livsfilosofi. Buddha burde ha sagt det.
Han gjorde nok det. Jeg tror han fikk det med seg et sted.
Ja, det er... Det er en filosofi. Jeg har gjort det hele livet.
Hvis jeg kan le av det og få andre til å le av det, hvor ille kan det være?
Jeg vil ikke infantilisere André, men å gi pleie
er veldig likt ansvaret ved å ha et spedbarn igjen.
Han er ikke et spedbarn. Han ville drept meg om jeg sa det.
Men å lage snacks, prøve å få noen til å spise, regelmessige utbrudd.
Det er ikke mye lek. Det er sykehus.
Hei, kan du hjelpe meg å bestille en parasentese-time til mannen min?
-Ja, til Mr. Ricciardi? -Ja, han er allerede stamkunde.
Det er tilfredsstillende å hjelpe til.
Jeg elsket det med ungene. Jeg er flink til det.
Jeg skal hente tre resepter til André Ricciardi.
-André? Han har seks. -Seks? Så heldig han er. Da tar jeg alle.
Så den, den og den hører sammen?
Når det står "antall, to", så hører det til settet? Ok.
Takk for halve dagen din. Ha det.
I går kveld lå han der, og jeg kom med en fersken eller noe.
Han sa: "Jeg hadde vært død nå, hadde det ikke vært for deg."
Jeg sa: "Samme det."
"Du hadde ikke vært død, du hadde bare hatt mindre mat og ikke fått skyss."
Han sa: "Nei, du tar så godt vare på meg."
"Jeg vet ikke hva jeg skulle gjort uten deg. Du gjør meg så lykkelig."
Det var stort for meg.
Jeg hadde ligget på sofaen i ukevis, og Janice hadde faen meg gjort alt.
Hun kjører meg overalt.
Jeg tror at Janices opplevelse av det som skjer, er annerledes enn min.
Det er lettere å være pasient enn pleier.
Det er ikke så ille. Jeg lager bare snacks.
Det er mer enn snacks, og du bærer det store lasset.
Du bærer så mye av min byrde og min smerte på dine skuldre.
Og det er ikke lett.
Vel...
Han er mye mer sårbar nå, noe han aldri hadde ønsket.
Men han er sårbar med vilje, noe som er en stor overraskelse.
Jeg føler meg som en overarbeidet, stresset figur i en teit 90-tallsfilm
som får en traumatisk hjerneskade eller kreft og blir et helt menneske.
Forelsker seg endelig i kona, eller innser at han hadde alt han trengte.
Jeg hater sånne filmer, men likevel opplever jeg det.
Ok, vi klarer dette. La oss ta på en maske.
Vi forteller masse vitser. Hvem faen bryr seg?
Det er riktig holdning.
Jeg tenker: "Han har dårlige symptomer nå, men det løser vi."
"Da har han normal kreft igjen."
Normal kreft var enkelt i ettertid.
Men denne dritten er ekkel.
ÉN TIME SENERE
-Ok, går det bra? -Ja da.
Det var ganske dårlige nyheter, men...
Vel...
-Kliniske forsøk betyr... -Jeg vet det, Janice, men jeg er døende.
Situasjonen er at jeg er døende.
Vi må innse det.
-Nei takk. -Unnskyld?
Det går bra, Janice. Det går bra. Vi har god tid.
-Ja takk. -Vi har god tid.
Bra jobbet. Ok, vi ses om en stund.
Her om dagen satt han på sofaen med hodet i hånden.
Han sa: "Jeg vil ikke fortsette."
Jeg begynte å si: "Kom igjen, én dag til."
"La oss sette én fot foran den andre. Du klarer dette."
Han så opp, hadde telefonen i hånden og sa: "Jeg mener med spillet."
Vi fant en lege i Italia som hevder at han er helt klar
til å utføre en hodetransplantasjon mellom to mennesker.
Arbeidet hans er kontroversielt.
Skal dere sette hodet mitt på en annen kropp, så ikke sett det på en 30-åring.
Sett det på en 10-åring, så jeg har 20 ekstra år til å leve og more meg.
Jeg ville gjerne dra til Italia og treffe ham
og i det minste få en konsultasjon, men jeg er for syk til å dra til Italia.
Og det jeg innså, var
at tiden går, og jeg blir sykere og sykere.
Skal jeg gjøre noe, så er det umiddelbart.
Det er en skremmende erkjennelse.
Jeg vil heller transplantere hodet mitt til en guttekropp.
En av grunnene til at mine siste helseproblemer gjør Janice så bekymret,
er hvordan de manifesterer seg fysisk.
Magen min fylles med væske fordi leveren min svikter.
Uten de fysiske tegnene som konstant minner henne på det,
er det bare oppførselen igjen, og jeg er flink til å holde masken.
Problemet er at det er vanskeligere å lyve om det nå.
Hei, Peter. Er du overrasket over å høre stemmen min?
-Jeg er overlykkelig over å høre den. -Å, herregud. Hvor i helvete har du vært?
-Jeg har prøvd å være tilgjengelig. -Jeg vet det. Jeg bare tuller.
Det har vært jævlig vanskelig, Peter. Vi har gått inn i kreftens neste fase.
Jeg møtte en fantastisk sykepleier, som rumpedoktoren.
Hun ba meg slappe av i den andre lukkemuskelen.
Den er veldig sammentrukket, og mye av blodet kommer derfra.
Jeg prøver å gjøre det og...
De siste halvannen månedene, mens jentene har vært her,
har jentene spist med mamma på kjøkkenet, og jeg har ligget på sofaen og tullet.
Du vet, jeg deltar som jeg pleide.
Det er åpenbart at jeg ikke kan gjøre alt jeg pleide å gjøre.
Jeg lurer ingen, men jeg føler et behov for å oppføre meg sånn.
Når jeg ikke får Tallula til å le lenger,
så har jeg gått over grensen og trengs ikke her lenger.
Jeg vet ikke hva jeg syns om det. På den ene siden forstår jeg. Det er...
Får du ikke Tallula til å le lenger, så er du ikke samme André lenger.
Men du føler fortsatt et behov for å få meg til å le.
Jeg syns at du er mer enn din uærbødige humor.
En del av prosessen din er å slappe av.
-Mener du den andre lukkemuskelen min? -Ja.
Beklager, jeg skal ikke spøke når du ber meg slutte å spøke.
Jeg skjønner.
Du har rett. Jeg tror det er på tide å være ærlig om hvor ille det er.
Jeg prøver å skrive et verk til slutten av filmen,
for å oppsummere hvor jeg er, og hva som skjer.
Jeg vet ikke hva det blir.
Det er fascinerende. Det er rart å sitte og skrive...
Den beskjeden, den siste sendingen.
Men det tvinger meg også til å tenke på mye av dette.
Det er så vanskelig å se smerte i ansiktet på de jeg er glad i. Skjønner du?
Det er så vanskelig for meg å ikke føle...
Det er ikke at jeg svikter dem. Jeg vil ikke at de skal lide, men det må de.
Jeg vet at de vil lide, men de må ikke gjøre det i dag.
-Og... -Vel...
Jeg tror faktisk at en av gavene du gir døtrene dine,
er muligheten til å sørge over faren sin, at det ikke er destruktivt.
Går det bra, så er det en kraftig, fordypende prosess.
Jeg vet ikke...
Det er trist, ikke sant? Vær sjenerøs og la dem være lei seg.
Du har rett.
Det er greia. Det er det man skal huske. "Vær sjenerøs og la dem være triste."
-Akkurat. -Det er vanskelig. Veldig vanskelig.
Jeg vet at det er vanskelig for deg.
Au. Hvordan gjør gamlinger dette?
Finnes det ikke en iPhone-app for dette?
Noen av tablettene tar jeg ikke hver dag. Samme det.
Regler er for regelfølgere.
Jeg vil ikke. Det føles ikke bra.
Å ta to enorme kaliumpiller om dagen føles som for mye.
Trenger jeg så mye kalium? Gjør noen det?
Jeg tar den for seg selv.
Jeg håpet å bli kvalt.
Det ser ut som hydrokodon, men det er ikke det. For en jævla skuffelse.
Vanligvis røyker jeg en hasjpipe kl. 7 som en del av medisinen.
Mye bedre.
-Vil du ha, Stelio? -Nei takk.
Ærlig talt, hvis André ble helt...
...oppriktig, hjertelig og alvorlig...
...rundt kreften og døden hele tiden...
...så hadde vi ikke taklet ham. Det er jo ikke ham.
Hei, Tee. Kan du sjekke skapet for Skittles?
TR ÅR OG TO MÅNEDER SIDEN DIAGNOSEN
Jeg har hull i hånden.
Jeg har prøvd å finne det beste hullet å gjemme Skittles i. Det er nok dette.
Jeg klarer det nok bedre da.
Bravo!
Jeg vil bare få folk til å le.
Jeg vil få folk til å føle seg bra i dårlige tider.
Begynner de nye timene i dag eller i morgen?
Nei, jeg har ikke valgt noen ennå.
-Jeg skal bare ta ett fag. -Bare ett, så du kan treffe meg?
-Og hullene i hånden min? -Ja.
Takk. Jeg setter pris på at du kutter ned på timeplanen for å ha tid til meg.
Det er søtt av deg. Ja.
-Ser deg senere. -Ha det, elsker deg.
Jeg har ikke funnet den rette måten
å være en beroligende kraft på med denne nye prognosen.
Jeg vet ikke hvordan...
Jeg har vel bare...
...tatt ut mye sorg på forhånd.
Og nå
skjer det virkelig.
Min heiagjengaktige, håpefulle fornektelse passer seg ikke lenger.
Å si til noen at det ordner seg...
...er den naturlige måten å trøste noen på.
Men det gjør det ikke.
Så... Så hva sier man?
ANDRÉS SISTE DAGBOKNOTAT
LEST AV KI
Jeg satt med frykten i dag. Jeg prøvde ikke å rømme fra den eller beseire den.
Jeg ønsket den velkommen som en venn og lot den skylle over meg gang på gang.
Det gjorde meg skrekkslagen.
Men det var greit.
Frykten min er ubetydelig sammenlignet med all kjærligheten jeg har rundt meg.
Jeg gråt for første gang på årevis. Det var enestående.
Jeg trodde jeg trengte lidelse, men i stedet fikk jeg lykke.
Hjertet mitt har aldri vært mer åpent,
og dødsangsten som banker på vinduet, føles litt mer kjent
og litt mindre mektig.
Ha det, jævler!
"Vi maler portrettene vi vil at folk skal se...
...men de vakreste portrettene er de som viser våre mangler."
TA EN JÆVLA KOLOSKOPI!
Tekst: Aleksander Kerr www.junefirst.tv