Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
En gång när jag var tretton och tillbringade helgen hos mina farföräldrar
låste jag in mig på toaletten en kväll och onanerade vildsint som trettonåringar gör.
Plötsligt kände jag ett sug efter att gnugga ollonet
mot undersidan av laminatbänkskivan.
Ovansidan var slät och jag förutsatte att undersidan också var det.
Jag märkte snart att det var obehandlat trä och fick en massa stickor i ollonet.
Jag kunde inte tala om det för mina farföräldrar, hellre dog jag.
Jag letade efter en pincett i hela huset och låste in mig på toaletten igen.
Jag drog ut alla stickor ur min penis,
virade in den i toalettpapper, som såklart blev blodigt, och gick och lade mig.
Fram tills nu var det mitt största misstag,
men att inte göra en koloskopi när jag fyllde femtio, det var värre.
Bara skräp.
När jag sa till mamma att jag hade tarmcancer sa hon: "Din jävla idiot."
"Det är lättaste cancern att förhindra, man måste bara göra en koloskopi."
Jag kan övervinna den, men annars har hon rätt. Jag är en jävla idiot.
Jag går igenom allt, så det inte finns nåt sentimentalt eller viktigt
som nån annan kan vilja ha när jag är borta.
Toalettpapper. Maxellkassetter.
André är den mest lysande idiot ni någonsin har träffat.
Hans hjärna är inte som de flesta andras.
Jag har känslan av att jag har Kim Kardashians byxor här inne.
Åh, vad kul. Grymt.
Jag började köpa hasch och lägga det här i.
Tanken var att om det kommer en enorm jordbävning
skulle jag ha det som valuta. Det är en liten pipa också.
André har alltid haft en förkärlek för obskyra fakta och nyfikenhet.
Ja, det här kan vara hennes byxor.
"Kim Kardashian. Vad kul att du vann ett av föremålen från min garderobsauktion."
"Pengarna går till kyrkan. Tack." Undertecknat av Kim Kardashian.
Tanken var att skrapa loss hennes DNA, för man kan inte tvätta fejkläderbyxor.
Då kunde man klona henne från dem en dag.
Man vet aldrig vad som kommer ur honom. Det kan bli ett Nietzsche-citat
eller snygga tjejer som plockar upp hundskit.
Det är antingen normalt eller helt jävla skruvat.
Andrés största paradox var Janice.
En dag hade vi druckit i baren ett par timmar.
Janice sa till Johnny: "Jag är kanadensare och behöver uppehållstillstånd."
"Vill du gifta dig med mig?"
Det var sista året på universitetet, mitt visum skulle gå ut och jag skulle utvisas.
Jag tänkte: "Jag ber Johnny D att gifta sig med mig."
Han var inte så förtjust i damer, så det vore okomplicerat.
Han sa: "Nej, jag gifter mig inte med dig." Jag sa: "Jag gör det!"
Jag sa: "Va?"
Hon sa: "Är du säker? Det blir inget sex, det blir helt platoniskt."
"Om du vill gifta dig med mig, så kan vi flytta in i lägenheten ovanpå baren."
"Visst, gärna." Jag trodde man fick dricka gratis om man var gift med bartendern.
För André var jag Trollkarlen från Oz.
-Hon lovade mig en resa till Mexiko. -Det var betalningen för giftermålet.
Vi måste vara gifta i två år.
Jag köpte en bröllopsklänning på loppis för 30 dollar och drog ihop den med snöre.
André hade en gråblå frack. Hans bror råkade ha flugit hem från Japan.
Vi råkade mellanlanda på väg tillbaka från New York till San Francisco.
"Härligt, jag gifter mig då. Kom på bröllopet!"
Menar han allvar? Man vet aldrig om André menar allvar eller inte.
Jag var intresserad av nån på jobbet, Andrés flickvän var på bröllopet.
Min flickvän tog det illa och tillbringade natten ensam i Golden Gate-parken.
Vissa anade att det var mer än ett giftermål för att få visum, men inte jag.
Vem gifter han sig med, som jag inte vet nåt om?
Om han gifter sig på skämt, vad ska jag då säga till våra föräldrar?
Jag följer alla regler, så jag blev livrädd att bli deporterad eller påkommen.
Jag insisterade på att vi lärde känna varandra väldigt fort och väldigt väl.
Vi stannade uppe till fyra på morgonen och pratade om vårt förflutna och vår barndom.
Vi förhörde varandra. "Vilken sida sover du på? Vilken färg har din tandborste?"
-Vilken mjölk föredrar du? -Vad gjorde du på somrarna?
-Vem var din lärare i fyran? -När lärde du dig knyta skorna? Hur?
Onödigt detaljerat.
Vi trodde att förhöret med invandrarverket var som "Kär och galen". Vi ansökte.
Jag är Gary Kroger. Jag har sökt igenom San Francisco efter deras bästa nygifta.
Jag hittade dem. Välkomna Janice och André Ricciardi!
Välkomna, välkomna. Lycka till.
Om jag kunde bli vilken kändis som helst, skulle jag vilja vara...
-Ozzy Osbourne. -Michael Jacksons schimpans Bubbles.
Det visste jag ju!
Man kan inte fuska. Vi diskuterade hur vi
skulle maximera vår möjlighet att vinna.
Vårt sätt att fuska var: "Om det sanna svaret är uppenbart, välj det först."
-Hon är hemligen kär i Stephen King. -Det är min fru!
-Ja! -Det är hon. Kan jag krama dig för det?
Är svaret inte uppenbart, välj det fina.
För 50 poäng: Född perfekt, eller kräver lite arbete?
Född perfekt!
Finns det inget fint, välj det som börjar med den senare bokstaven i alfabetet.
-Peperoni eller svamp? -Peperoni.
Vi fick fler och fler poäng.
-Räknar slantarna eller har noll koll? -Räknar slantarna.
-André? -Har noll koll!
Föredrar bord utomhus. Spontant sex!
För resan till Karibien, han vet vad hon vill i sängen eller måste läras?
André, säg ingenting. Ni har 230 poäng. Christiansens leder just nu.
Svarar du rätt, så åker ni till Karibien. Annars får Christiansens resa.
-Jag vet! -Okej!
Med den strategin vann vi en resa till Sonesta i Anguila.
Vi fick betala vinstskatt för skiten!
André ringde mig några veckor senare och sa: "Jag har ett problem."
"Jag har knullat med min fru." Jag sa: "Ursäkta?"
"Vi har faktiskt haft sex. Vi skulle gifta oss för uppehållstillståndets skull."
"Nu har jag knullat med henne. Vi är gifta på pappret, men nu har vi haft sex."
"Det är oklart var relationen befinner sig och jag vet inte vad det här betyder."
Vi var så imponerade av oss själva. "Vi är ett bra team."
Janices förhör med invandrarverket kom och tjänstemannen var ett as.
Han hade ingen humor. "Vad har ni för bevis på ett liv tillsammans?"
"Vi har köpt en bil och försäkring, vi bor ihop."
Vi sa: "Vi var med i 'Kär och galen'."
Han stängde pärmen och sa:
"Vann ni 'Kär och galen', så kan jag inte fråga nåt de inte frågade. Ha det bra."
Då visste vi att vi hade klarat det, att allt skulle gå bra.
Nu erkänner jag bedrägeriet.
Vi var kära då. Vi låg med varandra. Vi gjorde slut med de vi var ihop med.
"Hur mycket svårare kan det vara att få barn än att vinna 'Kär och galen'?"
Jag har alltid kallat min pappa André, jag har alltid sagt hans förnamn.
Jag har alltid kallat min pappa André, det har jag gjort sen jag var liten.
Min pappa är väldigt unik, så vår relation är väldigt unik.
Mina vänners föräldrar blir överraskade när de träffar honom.
Han drar galna skämt och svär mycket.
Min pappa ser ut som en hemlös.
Han hade enormt hår, det var hans grej.
Det är André, bara.
Att stå varandra nära är annorlunda för oss än andra fäder och döttrar.
Vi kramas inte eller rör vid varandra, vi är inte såna som familj.
Han vill ha en intellektuell relation med dem.
"Vi pratar om ottomanska riket, konspirationsteorier och bra böcker."
Jag återhämtade mig efter en operation och låg orörlig.
Pappa läste hela "Helter Skelter" för mig, boken om Manson-morden.
Sköterskorna kom in och hörde honom läsa den för sin dotter i sjukhussängen.
Det beskriver vår relation perfekt.
Det var ett viktigt ögonblick för mig.
Ska jag beskriva André i ett ord, så blir det "galen".
André kunde ha gjort miljontals saker med sin kreativitet
men råkade bli reklammakare.
Säg jäklar, fanken och helsike istället för jävlar, fan och helvete.
Han sålde idéer som fick folk att stämma företaget.
Läget, Rob?
-Vi är på väg. -Vi ska ha kul!
Amber Dewick stämmer Toyota för att ha förföljt henne i en annonskampanj.
Han var begåvad, så man stod ut.
En gång jobbade vi med ett enormt projekt för 20th Century Fox.
En reklamkampanj för "Apornas Planet".
-Vi kallade den "aporna blir smartare". -De blir smartare, mänsklig evolution...
"Herre jävla Gud, André babblar." Men chefen för Fox filmsektion sa ja.
Man hinner bara bli riktigt bra på ett par saker här i livet.
Var försiktig med vad du blir bra på.
Jag valde att bli bra på reklam. Vad fan är det med mig? Vilket bortslösat liv.
Reklam verkar så oviktigt när man får en cancerdiagnos.
Hej, allihopa. Vi är i mitt kök.
Det är drygt arton timmar till min första koloskopi.
Det glömmer jag aldrig. Katie Couric fick en koloskopi i programmet hon ledde då.
Hennes make hade dött i tarmcancer.
Jag trodde att det skulle vara så för mig.
Jag skämtade med sköterskorna och läkarna som jag gör när jag är nervös.
Jag sa: "Jag är drogmissbrukare, ge mig dubbel dos."
Jag... Nej, jag gav dig det du behöver.
Hon var drogad och lite virrig.
Narkosläkaren söver en, man är borta i cirka en kvart.
De kör upp en kamera i röven på en och kollar om man har polyper eller inte.
Jag gick igenom den processen.
-Helt rent, inget ovanligt. -Det var inte så illa.
Min koloskopi var ingen glad tillställning full av skratt
som när Katie Couric gjorde det på TV.
När jag började vakna pågick det en massa omkring mig.
En kille sa: "Det var över 45 minuter, det var min längsta koloskopi någonsin."
Jag tänkte att det kan vara bra eller dåligt. Jag håller på att vakna.
Jag börjar inse att nåt är fel. Läkaren kom fram och sa:
"André, jag är ledsen att behöva säga det, men vi kunde inte genomföra koloskopin."
"Tumören är så stor att vi inte får in en kamera."
Jag sa: "Vad betyder det?" Hon sa: "Det ser ut som cancer. Jag vet inte."
"Jag tatuerade den." Jag vet inte varför, men de gör väl så.
"Jag gjorde en biopsi. Vi hör av oss om ett par dagar med svaret."
De hade inte ens gjort en biopsi. "Hur vågar de häva ur sig att du har cancer?"
"De bekräftade ingenting. Det är inte sant."
Det ringde två, tre dagar senare och jag såg att det var doktor...
Jag vet inte hennes namn, för hon står i telefonen som "rövdoktorn".
Vilket stadie är det i? Vad betyder det?
-Fjärde stadiet av fyra. -Helvete.
När den har spritt sig i olika delar av kroppen kan vi inte operera bort den.
Jag gick in i rummet och väntade mig att han skulle säga att det var en polyp.
Eller: "Det är något, eller början på något. Det är första stadiet."
Han sa att det var fjärde stadiet.
Och han var helt grå i ansiktet.
Han var nog chockad.
Han förblev nog chockad länge.
Det är fascinerande att jag är döende. Jag vill dokumentera det och lära mig av det.
Ett sätt att hantera det och vara besatt av min cancer och min dödlighet
utan att fokusera på ångesten är att göra den här filmen.
Scen 103, tagning 7. Klappa.
I slutändan gör nog André den här filmen för att
André vill göra allt på sitt sätt, inklusive döden. Det här är André.
Intervju med André, tagning ett.
Om någon sa: "Jag har tarmcancer och vill göra en dokumentär om min egen död"
vet jag inte hur jag hade känt. Man vill uppfylla deras önskan
men känner att det blir personligt och hemskt.
Man vill inte visa sånt för andra. Men för min del är jag på. Det skiter väl jag i?
Vill ni ha bilder av min tjocktarm, så får ni bilder av min tjocktarm.
André får en kick av det.
Jag tänkte sticka in tungan, men lät bli.
Han ber konventionerna dra åt helvete.
Finns det något bättre att ägna hans sista dagar på planeten åt?
ÅTTA VECKOR EFTER DIAGNOSEN
Igår var jag på sjukhuset för sex timmars kemoterapi.
Det kan man undvika med en koloskopi.
Som ni ser är jag barbröstad, inte bara för att visa upp min vackra kropp
utan för att visa att jag är inkopplad och fortfarande får kemoterapi i ett dygn.
Jag har också den här bollen med kemoterapi.
Den töms långsamt inom loppet av ett dygn.
När de byter droppet har de full skyddsutrustning med mask och handskar.
Det är ironiskt att man inte ska få det på huden
men de kopplar in det i en kanyl i en artär närmast mitt hjärta
så att det kan pumpas runt i min kropp. Man vänjer sig väl, antar jag.
Det är överraskande tråkigt att dö.
Det är som en semester för mig.
Det låter konstigt, men man känner: "Herregud, jag har en dödlig sjukdom."
"Jag har en sjukdom som allra troligast dödar mig inom fem år."
En del av mig känner att världen borde tvärstanna.
Att jag borde känna mig annorlunda och att allt ska handla om att jag dör.
Det har det inte gjort. Jag tömmer fortfarande diskmaskinen om morgnarna.
Jag sitter kvar på samma ställe och tittar på samma jävla hemsidor.
Något fascinerar mig med det, hur banal min egen död är.
Hur rutinmässig den redan känns, åtta till tio veckor efter diagnosen.
André är överraskande positiv, något ingen av oss hade trott.
Min fru sa igår kväll att det är sorgligt. Det är inte nödvändigtvis sorgligt.
För mig ser inte det här ut som en äcklig klump kemoterapi-hår.
För mig ser det ut som en gullig liten karaktär med knasiga ögon.
Jag skapar små varelser som bor hos mig.
Inget är allvarligare än att dö av cancer.
Man kan inte tänka sig ett allvarligare, hemskare ämne.
Men André skrattar, skämtar, retas och har kul.
Han befinner sig en smärtsam situation
och använder en god portion humor.
Världen går inte under för det. Lever jag i förnekelse? Jag tror inte det.
Kom igen, du är fri.
Ingen i släkten har haft cancer. Jag har tänkt på var den kan ha kommit ifrån.
Hur jag fick cancer, teori ett.
Jag åt råttgift i Tompkins Square Park i början på nittiotalet.
Jag rökte cigaretter i 22 år. Salami. Mamma gav mig den.
När hon var åtta sprang hon och hennes vänner bakom lastbilarna som sprutade DDT.
Mamma föddes med alla ägg hon skulle få. Det jag befruktades och föddes ur
fanns inuti min mor när hon var en åttaårig flicka.
Hursomhelst, tack, mamma.
-Kan jag få två bitar med ost? -Jag tar peperoni.
Jag bjuder. Jag bjuder. Jag kommer alltid att bjuda dig på pizza, Lee.
-Till och med efter döden bjuder jag. -Tack. Hur ska du göra det?
Jag vet inte. Vi får lista ut det, det är bråttom.
André är inte ett par på sättet folk traditionellt tänker sig ett par.
Jag ser André som min själsfrände.
Vi är som storebror och lillebror.
Lee är sinnebilden av en storebror och jag är sinnebilden av en lillebror.
Jag bjöd in André när jag skulle göra koloskopi
att göra det ihop, som ett par.
Min första tanke var: "Han vill att jag håller honom i handen, han är rädd."
"Han vill ha mig som sällskap, så det känns lättare för honom."
Jag sa: "Jag kör dig gärna, vad du vill."
Han sa: "Nej, följ med mig och gör en koloskopi ihop med mig."
"Vi går in ihop, det blir som att gå på spa. Vi gör det som ett par."
Båda skulle dricka vätska och skita på oss ihop.
Jag var säker på att om jag skulle gå på par-koloskopi med nån, så var det André.
Jag gör inte en koloskopi med min vän, det är för jävla konstigt.
Jag sa nog till min fru: "Lee sa att vi borde göra en koloskopi ihop."
Hon sa nog: "Är du helt jävla knäpp? Varför göra det ihop med nån? Galet."
Jag tänkte: "Han ska göra det med nån annan."
"Har han redan bokat en par-koloskopi? Varför gör han det inte? Det måste göras."
"Vi är i åldern då man gör det."
Nästan på dagen ett år senare
fick jag diagnosen fjärde stadiets tarmcancer med metastaser på levern.
Hans avvisande av par-koloskopin ledde direkt till Andrés cancer.
Hade jag gått ett år tidigare hade jag nog haft cancer, men lättare att behandla.
Jag är inte arg att han inte gjorde det. Han sa: "Inga snutar, inga läkare."
Det hade gått att undvika, eller så hade det kunnat vara lindrigare.
Jag var lika okunnig som han och det var inte som att det var tio år försent.
Det var tio månader försent. Om det hade funnits i släkten eller han haft symptom.
Jag hade inte gjort en, vi är lika gamla.
Han är stoisk och sätter inte sin hälsa främst, på många sätt.
Det långa svaret är att om någon skulle dö ung, så var det André.
Han skulle säga: "Jag ska dö ung, jag har levt ett galet liv."
André hade ett komplicerat förhållande till droger och alkohol med åren.
Vissa år drack jag mig medvetslös jämt. Jag har tagit kokain fem sex, gånger.
Jag har tagit syra 100, 150 gånger.
Jag har provat svampar ett par gånger per år.
Han tog aldrig kokain eller tyngre droger.
Jag har testat heroin, snortat det. Jag har använt en del metamfetamin.
Ecstasy, visst. Säkert.
Men inget allvarligare än så.
Inget allvarligare än metamfetamin och heroin.
André tog inte vidare bra hand om sig.
Han rökte en massa, jag tror att han brukade lägga tobak under läppen.
Han drack mycket.
Jag tror att han blev osams med sin läkare. Läkaren sa:
"Du måste börja ta hand om dig."
Jag slutade dricka tre år innan cancern.
Jag vaknade fem på morgnarna och blev så hög som jag kunde åstadkomma själv.
Jag satte mig på träningscykeln och körde på den i 45 minuter.
Jag gick ner i vikt, jag kom i form och var i mitt livs bästa form.
En gång i veckan blödde jag ur röven.
Jag trodde att det var en hemorrojd.
Jag antog att det var en ny hemorrojd.
Jag hade ett Zoom-möte med en ny läkare.
De kunde inte kolla på hans röv över Zoom.
Han bad mig inte att vända mig om och visa röven, även om jag var beredd på det.
Han beskrev symptomen och läkaren sa:
"Det låter som en hemorrojd av träningen."
"Använd salva, så går det över." Jag var inte i toppform, jag hade cancer.
KÖP 2 BETALA FÖR 1
ORGANISKT
När han fick diagnosen förberedde vi oss.
Jag läste omedelbart alla listor om all kost vi kunde behöva,
fyllde huset med proteindrycker och köpte kokböcker om cancerdiet.
Mamma är omhändertagande. Pappa hade inte varit lika modig och motståndskraftig
om hon inte hade hjälpt honom igenom allt.
Han klarar av kemoterapin bra, han klarar sig undan de värsta biverkningarna.
Jag förberedde mig väl inför kemoterapin
genom att ha baksmällor i 35 år.
Den mentala aspekten är liknande. Jag mår skit och tror att jag ska dö.
Jag måste släppa det, hålla käften om det och fortsätta med det jag gör.
För folk som inte varit alkoholister i en stor del av livet
och haft baksmällor är det nog värre.
Han ser bra ut, trots all kemoterapi.
Han ser inte lika mager ut som jag förväntade mig.
Allt går bra med cancern, den krymper.
Cancern svarar på kemoterapin.
Jag går upp i vikt igen, vilket är bra.
Jag har gått upp lite för mycket och behöver banta.
Jag har svårare att hantera håravfallet än han. Håret i bakhuvudet föll av.
Ser man honom framifrån ser han ut att ha satt upp håret i en knut.
Men hela knuten är borta och jag tror inte att han bryr sig.
André har förändrats sen diagnosen och jag trodde att han skulle bli arg.
Cancer-André är jättesnäll.
En del kan bero på allt gräs han äter.
Vi har börjat umgås mycket mer.
Jag brukade gå motionspromenader till sjön.
Nu går vi tillsammans till stranden eller sjön varje dag några kilometer.
Ibland pratar vi om annat än cancer.
Vilken är den vackraste anden? Grillade marshmallowen? Dra åt helvete.
Lägg av.
Delvis är det nog att han är hoppfull och uppskattar sitt liv och våra liv mer.
Delvis är det nog för att han är en stoisk Ricciardi.
Han må se sårbar ut när han pratar om att gå på kemoterapi,
men han undanhåller det mest sårbara.
Det finns många detaljer vi inte pratar om.
Han vill inte prata om smärta och rädsla.
Det är definitivt svårt för mamma, troligen svårare än resten av familjen.
Men vi pratar inte om hur vi känner inför det så mycket.
Mina föräldrar undanhåller många av detaljerna för min syster och mig.
Men jag vill inte veta så många detaljer.
Vi pratar inte mycket om hur vi känner
men vi är så glada över hur stark och motståndskraftig han är.
Det är svårt att bestämma hur mycket vi ska berätta för tjejerna,
för vi vill vara ärliga mot dem, men inte betunga dem.
Jag har insett att jag hanterar den omedelbara paniken i situationer väl.
Det är svårare att lista ut hur man ska bete sig på lång sikt.
Jag kan inte bara kliva in och fixa allt, och...
Jag har svårare att se min roll då.
Jag stannar uppe till två och läser
"Diannes solskenshistoria som överlevare av tarmcancer."
Jag vill tro att han ska vinna över den.
Vi kanske lever i förnekelse, båda två, men kallar det för hoppfullhet.
När André hade berättat om diagnosen var jag rädd för att ringa på ett par dagar.
Det hände saker, jag såg nåt roligt
som vi behövde prata om, men jag var reserverad i ett par dagar.
Det gnagde i mig, varför behandlar jag honom annorlunda?
Det har alltid känns obekvämt mellan människorna och döden.
Vi är medvetna om vår dödlighet och vet inte vad som händer efter döden.
Det är ett tabu.
En sak med vår vänskap, en skyddsmekanism vi alltid haft
är att hitta humorn i usla situationer.
Från första början bestämde vi att vi inte ska ändra på hur vi pratar med varandra
och så fort vi hade gjort det, behövde vi inte förändra vänskapen.
Vill du önska dig något? Vad skulle du önska dig?
Inte vet jag.
-Inte vet jag, vad... -Jag kommer inte på nåt.
Vi behåller samma respektlöshet som jag har för allt annat i livet.
Vi ska inte ta allt på allvar för att jag är döende, så fan heller.
-"Hur är det med cancern? Den är knasig." -"Rätt bra. Inte vet jag."
Han vältrar sig inte. Vi roar oss med att André är döende.
Jag vet att det låter galet, men det är typiskt André att göra så.
"Kom, ungar! Vill ni ta en bild med ändtarmscancer?"
Ändtarmscancern tar av sig masken, så är det bara en människa. Ungarna blir rädda.
I hela sitt liv har min pappa skojat om att vilja bevaras.
Kryogenisk infrysning, infrysning av huvudet.
Frysa in kroppen för att bevara den, bli botad en dag och återupplivas.
Nästa beslut är om jag
vill frysa in hela kroppen eller bara huvudet, stämmer det?
-Nej, vi fryser bara in hela kroppar. -Det gör saken enklare.
Jag har skrivit ut mitt DNA.
Jag har skrivit ut det dels för att få upphovsrätten och äga det.
Dels ville jag ha en fysisk utskrift,
så att någon i framtiden kan klona mig eller skapa en ny mig.
Han får en massa idéer varje dag. De flesta är bara galna André-idéer.
Vissa blir riktiga saker som andra har gjort.
André är mer Aristoteles än Platon, han vill veta allt.
Han navigerar på nätet bättre än någon annan jag har träffat i hela mitt liv.
I dagens samhälle med internet
kan han trolla fram obskyra kunskaper om nästan vad som helst.
Det finns en hemsida om dödsskrik.
Jag tror att det är deathyells punkt com.
Jag visste inte om det var på allvar, men det var en ny idé för mig.
Att man ska jobba på sina sista ord, men det var från en helt ny vinkel.
Det kvittade om han var galen. Det kändes som nåt jag borde göra som dödssjuk.
Jag ringde Lee och försökte komma på roliga sista ord på vägen upp.
Jag pratar om mina sista ord, men har inga idéer.
Min svärfar, alla var där när han dog, sa bara: "Jag är så trött."
-Det var det sista. -Han klagade.
-Du är väl Ryan? Trevligt att träffas. -Välkomna till mitt kontor.
Det här blir ditt viktigaste ljud på jorden, ditt dödsskrik.
Det är det sista jorden hör av dig, så det bör vara kort och koncist.
Det bör komma från hjärtat, men slå an hos publiken, vilka det nu är.
Jag har hört att man inte dör på riktigt förrän ingen säger ens namn längre.
Att man dör först när man glöms bort.
Med ett bra dödsskrik kan man möjligen göra sitt liv oändligt.
Man vill inspirera de runt omkring en och få de på andra sidan att välkomna en.
-Inspirera de omkring mig att göra vad? -Att känna.
Att känna: "Oj, vilken enorm kraft." Inte: "Oj, vad pinsamt."
Dödsskriket. Okej.
Här är det. När man hör ekot känner man om det är rätt eller inte.
Ja, för fan!
Nej. Ta ett djupt andetag, blunda och säg det första du kommer på.
Hej då, era jävlar!
Så? Okej, det kändes rätt bra. Okej.
-Kom och ta mig, rymdvarelser! -Nu börjar det bli konstigt.
Öva på en berg-och-dalbana eller motorvägen.
Om någon upplever sitt sista ögonblick och blir påkörda kan de säga...
Det kan hända på gatan eller en i glassbutik, därför måste man öva.
Om man vill dö med något starkt och kraftfullt.
-Eld i berget! -Nu ska du få, Gud!
Ja. Ja.
Det var rätt bra. Du kanske dör av det här.
Det smakar blod i halsen.
-Okej. -Bra?
Du nämnde en idé för mig för ett par veckor sen.
Tänk er ett stort tävlingsprogram på kabel-TV.
Tänk er "The Voice", men det här programmet heter
"Vem vill döda mig?" Tanken är att vi tar in fem, sex personer
som har giltiga skäl att vilja döda mig.
Kanske en exflickvän som hatar mig.
En kock som vill tillaga människokött.
Använda mig som medicinskt experiment.
Spränga mig.
Sätta mig på en stadion, släppa lös lejonen och se hur länge jag kan slåss.
USA får rösta och vinnaren får ta mitt liv.
Det vore bättre om nån fick döda mig,
en amatörtrollkarl, en blivande seriemördare eller en exflickvän...
Det verkar mer lockande än att cancern tar mig, men det kanske inte stämmer.
Jag tror att du...
...har förmågan att hitta det roliga i allt.
Målet är att göra tillräckligt stor plats
för att flera känslor ska få plats på samma gång.
Att det tragiska, det vackra och det komiska får plats, alltihop.
Du kanske får möjlighet att utforska sorgen mer.
Det är vackert, roligt, upprörande
och också väldigt sorgligt att du har cancer, André.
Jag har samlat på andras gamla fotoalbum sedan jag var barn.
Jag brukade köpa dem i second hand- butiker, antikaffärer och på loppisar.
Det finns något oerhört privat med ett fotoalbum.
Det är en ofiltrerad titt på vilka de är, som man inte får någon annanstans.
Det är subtilt och svårt att se i ett i övrigt tråkigt album.
Det är kanske 25 bilder vid jul.
Det finns inget intressant med det.
Men så finns det ett misstag i albumet.
De hade nog inte tänkt avslöja det.
När jag såg det blev jag skräckslagen.
Det är en bild av en familj framför julgranen.
Några bilder senare finns en andra bild
tagen en sekund före den första.
Men på det andra fotot ser man huvudet
på någon som står rakt bakom kvinnan och håller henne upprätt.
När jag först såg det såg det ut som ett spöke bakom kvinnan.
Varför står det en kvinna bakom henne?
När jag såg efter såg hon ut att ha vit uniform och vitt hår.
Jag insåg att hon nog är hushållerskan, pigan, personalen.
Hon håller nog kvinnan upprätt för att kvinnan har polio.
Hon kunde inte stå, och de skämdes de för.
De försöker dölja det, de gör allt de kan för att dölja det.
Folk vill hålla sina svagheter och sårbarhet privata.
Vi målar en bild vi vill att folk ska se.
Vi skapar en bild av oss som vi vill att folk ska se.
De vackraste, mest fascinerande bilderna är inte den idylliska versionen.
Det är de som visar våra brister och berättar en mer komplett historia.
Tarmcancer svarar bra på medicin.
Cancern går ofta tillbaka. Inte i fjärde stadiet, men i första, andra och tredje.
Det känns som att man vunnit, men så kommer den tillbaka, mycket aggressivare.
Den sprider sig fortare, svarar inte på medicin och man dör fort.
Jag svarade bra på kemoterapin
från december eller januari för ett år sen och till efter sommaren.
De fick minska mängden kemoterapi eftersom jag hade för få blodplättar.
Jag gick åtta veckor utan kemoterapi.
Håret började växa ut igen, men det känns som någon annans hår.
Det är tunnare och mörkare än mitt hår.
Det är borstigt, tunt och rakt.
Det är konstigt att det växer tillbaka så.
Nån kille i mellanvästern tappar nog sitt hår och undrar vem som hittar det.
Det är jag, jag får ditt hår. Tack.
Håret växer tillbaka, men också cancern.
Ju friskare jag ser ut, desto sjukare är jag förmodligen nu.
Folk säger: "Vad frisk du ser ut." "Ja, men cancern är tillbaka i levern igen."
"Känn här, så känner du tumören." Folk gillar inte att göra det vid lunchen.
Okej, vi är på väg till sjukhuset
så jag kan göra skanningen jag gör var tredje månad.
Janice, har du nåt att tillägga?
Jag kör på ren positivitet och att det kommer vara lysande nyheter.
-Hon ger dig en utmärkelse. -Goda nyheter och en utmärkelse.
Jag gjorde skanningen. Två dagar senare väsnades min telefon när jag duschade.
Ett meddelande var från onkologen.
Första raden i meddelandet var: "Skanningen var en besvikelse."
Jag tänkte: "Fan också."
Grejorna på lungorna är pyttesmå. Den största knölen är sju millimeter.
Jag skulle säga att den stora majoriteten är mellan två och tre millimeter.
Levern är det mest oroande just nu.
Onkologen gav oss intrycket
att spridningen till lungorna och binjurarna inte var lika oroande
som vad de kallar "de oräkneliga tumörerna" i hans lever.
När en vetenskapsman använder uttrycket "oräkneliga" känns det skrämmande.
Alla mina skanningar har varit okej, allt har gått smidigt.
Plötsligt sker katastrofen.
Min första instinkt var: "Vi kan väl sticka och göra något?"
Det var logiskt att köra. Vi kunde lämna San Francisco för första gången på åratal.
Vi kunde se en del av landet där jag aldrig varit.
De flesta skulle åka till Paris och Nice, och äta pizza i Neapel.
Istället såg vi en massa ingenting.
Jag älskar ingenting.
Och jag ville umgås lite med Lee.
En tjej från mitt gymnasium dog när en madrass flög av bilen framför.
Hon dog snygg. Den där tanken, du vet.
Man vill lämna ett snyggt lik efter sig. Det är jag med på.
Mitt lik går fortfarande att knulla med, men inte...
När jag går ner i vikt av kemoterapin kommer jag att se bättre och bättre ut.
Det ser jag fram emot.
Vi körde i timmar och kom till en död sjöbotten, en öken mitt i ingenstans.
Vi kunde göra vad fan vi ville.
Herrejävlar.
Jaha.
-Nu, då? -Vi tar lite droger.
Jag har nog aldrig varit längre från en stad i hela mitt liv.
Det finns ingenting.
Det första jag märkte av var tystnaden.
Jag vet inte hur jag ska beskriva det.
Jag har aldrig upplevt sån tystnad förr.
För första gången, kanske på hela livet, var jag ensam med mina tankar.
Och all intighet. Det fick mig såklart att tänka på döden.
Jag förväntar mig att döden är tomhet och jag har aldrig känt mig så tom.
Jag gråter av skönheten, min vän.
Vi hade trevligt, bara.
Jag åt lite svampar, vi satt runt elden.
Alla spänningar försvann.
Han och jag satt mitt i ingenstans under Vintergatan och hade det trevligt.
Jag önskar att jag kunde känna såhär jämt. Att jag kunde känna utan rädsla.
Rädslan är säkert tillbaka om 10 sekunder, men den känslan av...
"Det är okej. Det är okej."
Det är svårt att stanna kvar i rädslan, jag försöker omedelbart tvinga bort den.
Jag börjar använda mina knep.
Att stanna kvar i rädslan är märkligt.
Jag är inte rädd, så som många är, för att dö.
Jag är orolig för dem jag lämnar kvar.
Det jag har kallat det här för
är ett verk, inte nödvändigtvis TV-reklam, men det kan det bli,
som är en uppmuntran till koloskopi.
Det är ett slags upprättelse för mig.
Att använda mina färdigheter, kontakter, folk och verktyg
för att faktiskt rädda liv.
REKLAMBYRÅN MEKANISM ANDRÉS TIDIGARE JOBB
Vi vet att du är en gaphals, en jobbig jävel och en idiot.
Det som hände dig behövde inte hända.
Så vi vill göra en reklamkampanj för att uppmuntra folk att göra koloskopi vid 45.
Idé ett.
Vi vill försöka bryta ned alla barriärer i psyket hos män och kvinnor.
Vi har några klienter som vi tror att vi kan samarbeta med.
Som en första dejt?
-OkCupid låter oss göra skandalösa... -Vilken första dejt!
Vi har körsbärs-klyfta, grapefrukt-gump och ananas-arsle.
-Var har ni rumpjuicen? -Här. Bra fråga.
Bra att du frågade.
Jag vill få min tjocktarm kollad med koloskopi
Det finns rövhål överallt. Vi hade en idé om att göra informationsaffischer
som påminner en att göra koloskopi.
-Allihop är fantastiska. -Alla är fantastiska.
Stjärthålsidén är jättebra, jätterolig och passar bra.
Jag älskar att det är en påminnelse.
Man blir påmind när man ser ett rövhål att ska man göra en koloskopi.
Eller nåt som liknar ett rövhål.
MÖRDAREN INOM MIG
Jag flyttar ut för att gå på college.
Jag växte upp här och min familj bor här, men jag vet inte om jag flyttar hem igen.
Att han diagnosticerades i fjärde stadiet
och att de inte är korkade, de googlade mer än vi bad dem...
Han vill inte visa sig sjuk, svag eller rädd. Han vill inte skrämma dem.
Jag är inte ärlig nog mot ungarna om hur sjuk jag är.
När jag ligger på soffan, ser död ut, är blek och inte har rest mig på hela dagen.
Då säger jag: "Ni ser biverkningar av medicinen, inte cancern."
Men det är inte alltid sant.
Okej. Du får ingen kram, så fan heller.
-Ha det så bra. Vill du ha en kram? -Nej, det är konstigt. Vi gör inte så.
Ring om du behöver nåt. SMS:a, jag tar inte samtal.
Okej, jag önskar att jag skulle med. Vi ses.
Okej, där åker de.
Ni kanske har märkt att mina ögonfransar är ovanligt långa.
Det är en biverkning av en av medicinerna, men ögonfransarna är skräckinjagande.
De är monströsa, jag ser för fan ut som Snuffleupagus.
Jag borstar dem. Min dotter Delilah gav mig en pensel och lärde mig använda den.
-Öppna dem litegrann. -Såhär?
Säg att dina vänner gör såhär med sina pappor.
-Ja, det är bra. -Mycket bra. Ja!
Herregud, dösnyggt.
Jag älskar uppmärksamheten, men de är farliga. Jag kan inte köra nattetid.
Jag kan inte göra nåt. Jag ser inte. Jag litar på dig.
-Du kan se. -Ja! Doktorn, vad hände med mitt liv?
-Jag var en normal man. -Nu med, men i ett annat stadie. Jag svär.
Två år efter diagnosen 50 omgångar kemoterapi
Min onkolog upptäckte att cancercellerna inte påverkas av kemoterapin längre.
Den var så effektiv det senaste året. De ville prova strålbehandling.
Jag träffade rövdamen på sjukhuset.
Hon var käck, underbar och bra på sitt jobb.
Hon sa: "För att göra det måste jag tejpa isär dina skinkor."
"Vi sätter ett klistermärke över ditt anus, så det inte utsätts för strålning."
"Då får du inga blåsor på ditt anus."
Jag skulle tillbaka nästa dag.
På vägen passerade vi min röstningslokal, det var på valdagen.
Janice hade blivit medborgare, så vi röstade tillsammans.
Vi fick "Jag har röstat"-klistermärken och jag höll i mitt. Jag fick en tanke.
"Det vore kul om vi kom till sjukhuset och jag satte det över mitt anus."
För att skryta med att ha röstat och en påminnelse om hur pinsamt det är.
Det vore en rolig överraskning. Jag går in i rummet och tar på mig särken.
Jag hade klistermärket framme, men tvekade i sista stund.
Jag kanske sexualiserade situationen, så radiologen kunde bli obekväm.
För fem år sen hade jag inte tvekat, men jag tvekade.
Det hade varit hemskt förnedrande, för killen som gjorde min magnetröntgen
var inte den roliga, lugna, normala sköterskan från dagen innan.
Det var en humorlös snubbe som inte log en enda gång på hela tiden.
Jag tänkte: "Tack, gode gud att jag inte har 'jag har röstat' på rövhålet just nu."
Jag har fått kemoterapi drygt 50 gånger. Det gör mig trött och lättirriterad.
Jag blir ett rövhål i några dagar, men jag har lärt mig hantera det.
Jag klarar inte strålbehandling.
Biverkningarna blev värre och värre. Jag gick ner nio kilo.
Jag fick hemska kramper i magen, jag kunde sova max en halvtimme åt gången.
I två veckor, det var rena tortyren. Det var ett helvete.
Det är första gången jag upplever fysisk och emotionell smärta.
Jag vet inte vad jag ska skriva till dig. "Hej, hur är läget?"
När jag ringer svarar du såhär:
"Tjena, hur är läget?" Oavsett vad.
"Jo, jag har blivit knivhuggen i halsen och röven blöder. Själv?"
-"Det är bättre än för 20 minuter sen." -Se till att vara rolig.
Det är okej, men ibland önskar jag... Jag gillade SMS:et som var...
-Olyckligt. -Jag gillade det inte, men det var äkta.
Jag pratar med terapeuten om det här. Ingen säger "Skratta inte åt situationen."
Jag har det såklart svårt psykologiskt.
Nu har jag lyckligtvis ett utlopp i mig själv.
Jag skrattar inte åt andra med tarmcancer eller andra som går igenom det här.
För mig känns det lättare.
Om jag en dag får stomipåse så blir det oändligt med skämt.
-De är redan skrivna. -Och det blir roliga skämt.
Vi kommer att ha kul, det blir motbjudande och äckligt.
Vi kommer att göra det och jag ser fram emot det.
Det är för att jag inte ser fram emot att skita i en påse som sitter runt kroppen.
Fattar du? Fördelen är att vi får dra alla skämt.
Jag kan ta fram den på en restaurang och spela på den som en ballong.
-Det kan nog stinka om du gör det. -Desto bättre.
Börjar cancern bli mindre rolig? Ja, men den borde bli roligare nu.
Ju jävligare det blir, desto roligare.
Det är en sak att må bra och skämta med radiologen.
Det är annorlunda om man ser döende ut, känner sig döende och skiter på sig jämt
och fortfarande skämtar. Det är en seger. Det är så man vinner över cancern.
Vad händer om du, om några månader eller år, verkligen är döende?
Du kommer inte ur sängen, du har ont och inser att det inte är kul. Du vill slippa.
Kan jag inte få dricka propplösare? Ett assisterat självmord med propplösare.
Istället för att donera kroppen till vetenskapen går den till TV. Får jag det?
-Donera kroppen till TV? -Istället för forskningen.
Man får donera kroppen till forskningen, men man får inte donera den till TV.
-Hur donerar man kroppen till TV? -Jag vet inte, de kanske behöver ett lik.
Så om man vill dö enligt de officiella riktlinjerna,
så förväntas man donera kroppen till forskningen?
Det förväntas nog. Man får säga att man vill bli organdonator.
Eller donera kroppen till forskningen. Ingen höjer ett ögonbryn, det är lagligt.
-Så än en gång gör André på sitt sätt. -Forskningen har väl nog med kroppar?
Jag föreslår inte att du begravs konventionellt på en kyrkogård.
Det säger jag inte.
-Jag har inte bestämt mig. -När tänker du fatta de viktiga besluten?
Jag är inte för en normal begravning, det skiter jag i.
Jag är inte emot kremering,
men då vill jag ha ett likbål på ett fält, där ni bara sätter eld på mig.
De har skickat ut folks aska i rymden, det gillar jag.
Jag vill skicka ut hela kroppen i rymden, men det är dyrare på grund av vikten.
Men att driva runt i 50 000 år eller en miljon år vore fantastiskt.
När jag har pratat om liv och död med dig under hela våra liv,
går vi fram och tillbaka mellan det absurda och det verkliga.
-Men nu är skiten på riktigt. -Det är på riktigt.
André var tveksam till att be mig sitta framför kameran.
Jag gör det gärna. Jag är privat, men inte lika mycket som min far.
Min far är en av de privataste människorna i världen.
Han skulle aldrig stå framför kameran och diskutera sin sjukdom och sin svaghet.
Det respekterar jag. Jag förstår vem han är och varför han inte vill.
Den här galna, sårbara, svarta humorn.
Det här projektet med att visa upp allt går helt emot den han är.
Att vara med i en film han inte kontrollerar är otänkbart för honom.
André vet bättre än att fråga honom.
På den frågan om han ville vara med i filmen
sa han: "Jag får hellre kemoterapi."
ANDRÉS FAR SPELAD AV TOMMY CHONG
SKÅDESPELARE OCH KOMIKER ÖVERLEVARE AV ÄNDTARMSCANCER
Lösningen var såklart att be Tommy Chong att spela hans far.
Han ser ut precis som han och kunde inte vara mer annorlunda som person.
VÄRLDENS BÄSTA PAPPA
-Är det svaghet att vara sårbar? -Nej, det är styrka. Det är ärligt.
Att vara sårbar är att vara äkta.
Hade du varit min far, så hade konversationen blivit annorlunda.
Jag fick komma på så mycket själv.
André uppskattar nog verkligen vad hans far har gett honom.
Men det var "tvärtom-pappa"-dagen.
Jag gör alla problem till ett skämt.
Det är en livsfilosofi, Buddha borde för fan ha sagt det.
Det gjorde han nog. Han fick nog med det någonstans.
Ja, det är en hel... Det är en filosofi. Jag har gjort det i hela mitt liv.
Kan jag skratta åt det och få andra att skratta åt det, hur illa kan det vara?
Jag vill inte infantilisera André, men att ge vård
liknar väldigt mycket ansvaret att ha ett småbarn igen.
Han är inget småbarn, han skulle döda mig om jag sa det.
Men att göra mellanmål, försöka få någon att äta, regelbundna utbrott.
Det är inte mycket lek, det är sjukhus.
Hej, kan du hjälpa mig att boka en paracentes-tid åt min make?
-Ja, till herr Ricciardi? -Ja, han är redan stamkund.
Det är tillfredsställande att hjälpa till.
Jag älskade det med ungarna, jag är bra på det.
Jag ska hämta tre recept åt André Ricciardi.
-André? Han har sex. -Sex? Vilken tur han har. Då tar jag alla.
Så den, den och den hör ihop?
När det står "antal, två" så hör det till kitet? Okej.
Tack för halva din dag. Hej då.
Igår kväll låg han där och jag kom med en persika eller nåt.
Han sa: "Jag hade varit död nu, om det inte vore för dig."
Jag sa "äsch".
"Du vore inte död, din kyl hade varit mindre full. Du hade inte fått skjuts."
Han sa: "Nej, du tar så bra hand om mig."
"Jag vet inte vad jag hade gjort utan dig, du gör mig så lycklig."
Det var stort.
Jag hade legat på soffan i veckor och Janice hade fanimej gjort allt.
Hon kör mig överallt.
Jag tror att Janices upplevelse av det som händer är annorlunda än min.
Det är lättare att vara patient än vårdgivare.
Det är inte så farligt, jag gör bara mellanmål.
Det är mer än mellanmål och du bär det stora lasset.
Du får bära så mycket av min börda och min smärta på dina axlar.
Och det är inte lätt.
Ja...
Han är mycket sårbarare nu, vilket han aldrig hade velat.
Men han är sårbar med flit, vilket är en enorm överraskning.
Jag känner mig som en överarbetad, stressad figur i en fånig nittiotalsfilm
som får en traumatisk hjärnskada eller får cancer och blir en komplett människa.
Blir äntligen kär i sin fru eller inser att han hade allt han behövde.
Jag avskyr såna filmer, men ändå upplever jag det.
Okej, vi klarar det här. Vi tar på oss en mask.
Vi drar en massa skämt, vem fan bryr sig?
Det är rätt attityd.
Jag tänker: "Han har skitsymptom just nu, det löser vi."
"Då har han normal cancer igen."
Normal cancer var enkelt i efterhand.
Men den här skiten är otäck.
EN TIMME SENARE
-Okej, går det bra? -Ja.
Det var rätt dåliga nyheter, men...
Men...
-Kliniska studier betyder... -Jag vet, Janice, men jag är döende.
Situationen är sån att jag är döende.
Vi måste inse det.
-Nej, tack. -Ursäkta?
Det är ingen fara, Janice. Vi klarar oss. Vi har gott om tid.
-Ja, tack. -Vi har gott om tid.
Bra jobbat. Okej, vi ses om ett tag.
Häromdagen satt han på soffan med huvudet i handen.
Han sa: "Jag vill inte fortsätta."
Jag började säga: "Kom igen, en dag till."
"Vi sätter ena foten framför den andra. Du klarar det här."
Han tittade upp och hade telefonen i handen och sa: "Jag menar med spelet."
Vi har hittat en läkare i Italien som påstår att han är helt redo
att utföra en huvudtransplantation mellan två människor.
Hans arbete är kontroversiellt.
Ska ni sätta mitt huvud på en annan kropp, så sätt det inte på en trettioåring.
Sätt det på en tioåring, så jag har tjugo extra år att leva och roa mig.
Jag ville gärna åka till Italien och träffa honom
och åtminstone få en konsultation, men jag är för sjuk för att åka till Italien.
Och det jag insåg var
att tiden går och jag blir sjukare och sjukare.
Ska jag göra något, så är det omedelbart.
Det är en otäck insikt.
Jag vill hellre transplantera mitt huvud till en pojkes kropp.
Ett skäl till att mina senaste hälsoproblem gör Janice så orolig
är hur de manifesterar sig fysiskt.
Min mage fylls av vätska för att levern ger upp.
Utan de fysiska tecknen som ständigt påminner henne
så är bara beteendet kvar och jag är bra på att hålla god min och göra mitt bästa.
Problemet är att det är svårare att ljuga om det nu.
Hej, Peter. Är du överraskad över att höra min röst?
-Jag är överlycklig av att höra den. -Herregud. Var fan har du varit?
-Jag har försökt att finnas tillgänglig. -Jag vet, jag vet. Jag skämtar bara.
Det har varit jävligt svårt, Peter. Vi har gått in i cancerns nästa fas.
Jag träffade en fantastisk sköterska, som rövdoktorn.
Hon sa åt mig att slappna av i andra ringmuskeln.
Den är väldigt hopdragen och mycket av blodet kommer därifrån.
Jag försöker göra det och...
De senaste 1,5 månaderna när tjejerna har varit här
har tjejerna ätit middag med mamma i köket och jag har legat på soffan och skämtat.
Du vet, jag deltar som jag brukade.
Det är uppenbart att jag inte kan göra allt jag brukade göra.
Jag lurar ingen, men jag känner ett behov av att bete mig så.
När jag inte får Tallula att skratta längre
så har jag gått över gränsen och behövs inte här längre.
Jag vet inte vad jag tycker om det. Å ena sidan fattar jag. Det är...
Får du inte Tallula att skratta längre så är du inte samma André längre.
Men du känner fortfarande ett behov av att få mig att skratta.
Jag tycker att du är mer än din vanvördiga humor.
En del av din process är att slappna av.
-Menar du min andra ringmuskel? -Ja.
Förlåt, jag ska inte skämta när du säger åt mig att sluta skämta.
Jag fattar.
Ja, du har rätt. Det är nog dags att vara ärlig kring hur illa det är ställt.
Jag försöker skriva ett verk till slutet av filmen
för att summera var jag befinner mig och vad som pågår.
Jag vet inte vad det blir.
Det är fascinerande, det är skumt att sitta och skriva...
Det meddelandet, den sista utsändningen.
Men det tvingar mig också att tänka på mycket av det här.
Det är så svårt att se smärta i ansiktet på dem jag älskar. Förstår du?
Det är så svårt för mig att inte känna...
Det är inte att jag sviker dem, jag vill inte att de ska lida, men det måste de.
Jag vet att de kommer att lida, men de måste inte göra det idag.
-Och... -Nja...
Jag tror faktiskt att en av gåvorna du ger dina döttrar
är chansen att få sörja sin pappa, att det inte är något destruktivt.
Går det bra, så är det en kraftfull, fördjupande process.
Jag vet inte...
Det är sorgligt, eller hur? Var generös och låt dem vara ledsna.
Ja, du har rätt.
Det är grejen. Det är det man ska minnas. "Var generös och låt dem vara ledsna."
-Ja. -Det är svårt. Det är jättesvårt.
Jag vet att det är svårt för dig.
Aj. Hur gör gamla det här?
Finns det inte en app till iPhone för det här?
Några av tabletterna tar jag inte varje dag. Skit samma.
Regler är för regelföljare.
Jag vill inte, det känns inte bra.
Att ta två enorma kaliumtabletter om dagen känns som för mycket.
Behöver jag så mycket kalium? Gör någon det?
Jag tar den separat.
Jag hoppades på att kvävas.
Det ser ut som Hydrokodon, men det är det inte. Vilken jävla besvikelse.
Vanligtvis röker jag en bong vid sju som en del av medicineringen.
Mycket bättre.
-Stelio, vill du ha? -Nej, tack.
Ärligt talat, om André blev alldeles...
...uppriktig, hjärtlig och allvarlig...
...kring sin cancer och sitt döende jämt...
...så skulle vi inte klara av honom. Det är ju inte han.
Du, Tee. Kan du kolla i skåpet efter skittles?
3 ÅR & 2 MÅNADER EFTER DIAGNOSEN
Jag har fått hål i handen.
Jag har försökt hitta det bästa hålet att gömma skittles i. Det är nog det här.
Jag mår nog bättre då.
Bravo.
Jag vill bara få folk att skratta.
Jag vill få folk att må bra i dåliga tider.
Börjar dina nya kurser idag eller imorgon?
Nej, jag har inte valt några än.
-Jag ska bara gå en. -Bara en, så du kan träffa mig?
-Och hålen i min hand? -Ja.
Tack. Jag uppskattar att du drar ner på schemat för att ha tid med mig.
Det är gulligt av dig. Det är det.
-Vi ses senare. -Hej då, jag älskar dig.
Jag har inte listat ut rätt sätt
att vara en lugnande kraft med den här nya prognosen.
Jag vet inte hur...
Jag har väl bara...
...tagit ut en massa sorg i förväg.
Och nu
händer det verkligen.
Min hejarklackslika hoppfulla förnekelse passar sig inte längre.
Att säga till nån att det ordnar sig...
...är det naturliga sättet att trösta någon på.
Men det gör det inte.
Så... Så vad säger man?
ANDRÉS SISTA DAGBOKSANTECKNING
UPPLÄST AV AI
Jag satt med rädslan idag. Jag försökte inte fly ifrån eller besegra den.
Istället välkomnade jag den som en vän och lät den skölja över mig gång på gång.
Göra mig skräckslagen.
Men det var okej.
Min rädsla är obetydlig jämfört med all kärlek jag har omkring mig.
Jag grät för första gången på åratal, det var enastående.
Jag trodde att jag behövde lidande, men istället fick jag lycka.
Mitt hjärta har aldrig varit öppnare
och dödsskräcken som knackar på fönstret känns lite mer välbekant
och lite mindre mäktig.
Hej då, era jävlar!
"Vi målar de porträtt vi vill att folk ska se..."
"...men de vackraste är de som visar våra brister." André Ricciardi
GÖR EN KOLOSKOPI, FÖR HELVETE!
Undertexter: Emil P.W.S Holmgren www.junefirst.tv