Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VÁLKA! BOMBY PRŠÍ NA VARŠAVU
NACISTÉ BOMBARDUJÍ LONDÝN
BRANNÁ POVINNOST PRO MUŽE STARŠÍ 20 LET
NEBEZPEČÍ NÁLETŮ ZATEMNĚTE SI OKNA
VÁLKA S NĚMCI SKONČILA
Naše dětství v Anglii
se odehrávalo ve stínech 2. světové války.
Naši rodiče a prarodiče si prožili dvě světové války.
Na konci druhé světové války
zavládl nádherný pocit naděje v lepší budoucnost.
V Londýně bylo mnoho poničených budov
a kráterů a…
Byla to zkrátka poválečná zóna.
Stále fungoval přídělový systém. Vzpomínám si,
že jsme chodili kupovat vajíčka a mléko a máslo a další věci
s knížečkou, kde byly potravinové lístky.
Lidé se vzpamatovávali.
Mimo Londýn, v hrabství West Midlands,
se vedl poválečný, tak trochu provinční,
tichý život.
Takže Amerika byla můj sen,
protože to byl naprosto jiný svět než ten, v kterém jsme žili my.
Poslouchal jsem ten báječný rokenrol,
který přicházel z Ameriky.
Odevšad zněla elektrická kytara.
Ta hudba zněla, jako by přicházela z Marsu,
i když přicházela z Memphisu.
Ale tady v Británii
jsme se museli spokojit s muzikanty,
kteří to hráli na jistotu,
než se objevil přírodní živel jménem Lonnie Donegan.
Když jsem viděl Lonnieho Donegana hrát,
byl jsem tím úplně uhranutý.
Bylo to jako portál.
Přičichli jsme tak k druhu svobody,
jaká se v Anglii dosud nedala zažít.
A jednou jsem přišel do školy
a na hřišti jsem uviděl stát jednoho kluka
a kolem něj chumel lidí.
Jmenoval se Rod Wyatt
a hrál na akustickou kytaru jednu z písniček Lonnieho Donegana.
Šel jsem za ním a řekl mu:
„Takovou mám doma taky.“
A on řekl: „Tak ji přines, ukážu ti, jak ji naladit.“
A pak…
mi ukázal i pár akordů.
Nedokázal jsem tu kytaru pustit z ruky.
Hrál jsem před snídaní
a hrál jsem cestou do školy.
I ve škole jsem na ni chtěl cvičit,
ale vždycky mi ji zabavili
a vrátili mi ji až po vyučování.
Táta mi říkal:
„Sice to třeštění kolem kytary úplně nechápu, ale…
Nemám nic proti, pokud nebudeš zanedbávat školu.“
Ale moje máma mě doopravdy podpořila v úmyslu
pokračovat v hraní a založit kapelu a…
Skutečně ve mě měla důvěru.
A to byla velká vzpruha.
Naši byli kabaretní umělci.
Máma byla zpěvačka ve večerní róbě
a můj otec byl komik.
Hrál na klavír.
A já jsem s nimi objížděl vojenské základny,
kde bavili vojáky.
Na pódiu se střídali mezinárodní umělci, jeden za druhým.
Akordeonisté, bandžisté.
Všechno jsem to nasával.
Takže tohle je hudební tradice, z které jsem vyšel.
Byl to základ pro všechno, co jsem kdy později dělal.
Vyrostl jsem ve West Midlands.
Má tam kořeny otcova rodina.
A matčina strana rodiny byli Romové.
Prožil jsem bezstarostné dětství,
dokud mě rodiče neposlali do velké školy ve velkém městě.
Studoval jsem na účetního.
Sice mě dost bavilo, co jsme dělali ve škole,
ale když se objevil Little Richard,
bylo to tak provokativní a vtahující
a uhrančivé,
že všechno ostatní šlo okamžitě stranou.
Tehdy mi došlo, že jediné, co chci dělat, je zpívat.
Bylo vymalováno.
Jehla byla v paži. Navždy.
John Bonham dával rozhovory jen zřídka a zemřel v roce 1980.
Následující rozhovor je zveřejněn vůbec poprvé.
Tak jo, já jsem John Bonham.
Už jako dítě jsem pořád do něčeho bušil.
První soupravu jsem dostal, když mi bylo deset.
A šli jsme na film, kde byl Gene Krupa,
a to bylo prostě úžasné.
Tady nahoře v Midlands
jsem si kupoval úplně jiné desky.
Tehdy byli hodně populární Johnny Kidd & the Pirates.
Hrálo to ze všech jukeboxů.
Jenže v těch samozřejmě byly obří patnáctipalcové reproduktory.
Takže z toho lezla především basa.
Když jsem to uslyšel, řekl jsem si: „Takový zvuk bych rád vyluzoval.“
Když jsem to řekl otci, opáčil:
„Basová kytara je novota.
Za dva roky po ní pes neštěkne.
Pořiď si saxofon, a budeš mít vždycky práci.“
A já na to: „Ne, já chci baskytaru, tati.“
Pak mě slyšel cvičit a řekl:
„Hm. Pojď se mnou.
Teď pozorně sleduj moji levou ruku.“
Na klavíru. Takže…
Takhle jsem se naučil všechny standardy.
Měl jsem takovou kapelu. Hráli jsme v mládežnickém klubu.
Dal se tam se mnou do řeči jeden hodně aktivní mladý kněz.
Pastor Gordon Bates
Řekl: „Potřebovali bychom varhaníka.“
A já na to: „Můžu vám dělat varhaníka, jestli chcete.“
Bez přemýšlení. A on na to: „Tak dobře.“
V kostelní hudbě musíte improvizovat.
Ale já stejně nikdy nebyl dobrý v hraní z listu,
takže jsem jen improvizoval.
Naučil jsem se žalmy.
Dokázal jsem se v nich orientovat.
Nejsem nijak zvlášť pobožný, ale bylo to dobré angažmá.
A ten kněz byl dost v pohodě.
Takže se ze mě ve 14 letech stal varhaník a sbormistr.
Hodilo mi to královskou sumu 25 liber ročně,
za což jsem si koupil basovku Fender.
Každý čtvrtek večer jsem chodil jamovat do klubu Marquee.
A po nějaké době, co jsem tohle provozoval,
za mnou přišla kapela jménem Carter Lewis and the Southerners
a zeptali se, jestli nechci hrát na jejich desce. Já na to: „Jasně, to zní lákavě.“
Tak jsem si přinesl cajky.
Pedál DeArmond, zesilovač
a svůj zbrusu nový Gibson Les Paul.
A lidi z kapely řekli:
„Vymysli si nějaké sólo.“
A při druhé zkoušce jsem už měl vymyšlený part.
Zvěst o tom mladém kytaristovi se asi musela rozkřiknout,
protože si mě do studia začaly zvát další kapely.
Když se ze mě stal studiový hudebník,
byl jsem asi o sedm let mladší než všichni ostatní.
A v tehdejší staré gardě
nebyl nikdo,
kdo by znal všechny vzory
a referenční nahrávky, které tyhle mladší kapely měly.
A já tohle všechno samozřejmě znal,
ať už to bylo R&B nebo blues
nebo rock nebo cokoliv.
Všichni si kupovali desky,
které se sem původně dostaly
nejspíš na amerických obchodních lodích.
A naplno propukl boom R&B.
Šel jsem se podívat na Sonnyho Boye Williamsona
na festival americké folkové a bluesové hudby.
Tehdy jsem se taky učil hrát na harmoniku.
Byl to neskutečný nápor muziky,
který přišel bůhví odkud.
Sonny Boy ztělesňoval téměř vše,
co začalo kolovat v mém hudebním krevním řečišti.
Ale ve svém rodném městě jsem měl jiného hrdinu,
což byl Perry Foster.
A ten měl sestavu jménem Delta Blues Band.
A bůhvíjak se mi povedlo si vydyndat,
aby mě do té kapely vzali.
Byl jsem ochotný být mod nebo rocker nebo beatnik nebo cokoliv,
jen když budu moct zpívat a budu přitahovat pohledy.
Držel jsem se toho zuby nehty.
Dřív jsem hrával a u toho ještě měl práci.
Pracoval jsem se svým otcem ve stavebnictví.
Tenkrát se ještě stavělo kvalitně.
Ale práci jsem se věnoval čím dál míň a muzice víc. Takhle se to vyvrbilo.
Odešli jsme ze školy a zakládali kapely a tak podobně.
Hráli jsme na lokální úrovni.
Tehdy jsem byl hodně ovlivněný soulovou hudbou.
Mým velkým oblíbencem byl James Brown,
protože jeho kapela měla úžasný zvuk bicích.
Říkal jsem si: „Takový zvuk chci mít.“
Když mi bylo 16,
šel jsem se podívat na kapelu, kde zpíval Robert.
Hrálo jim to fantasticky, protože Robert byl zatraceně dobrej.
V publiku to sledoval
jeden pásek se svou překrásnou přítelkyní.
Po koncertě si mě odchytl a řekl:
„Jsi celkem dobrej,
ale s pořádným bubeníkem za zády bys byl ještě lepší.“
A já jsem si pomyslel: „Kristepane. Už je to tady.“
Když jsme spolu hráli poprvé, bylo nám asi 16.
A šlo nám to výborně.
John byl famózní.
Byl to hodně razantní bubeník.
Sledoval jsem ho s naprostým úžasem.
Byl zkrátka…
fantastický.
Ale na lokální úrovni zuří velká konkurence.
Vyrazíte třeba na turné a všechno jde jak po másle,
ale zničehonic nemáte žádné kšefty a žádné prachy. Jste zase zpátky na začátku.
Jednou nám docházelo palivo
a já jsem musel odsát benzín z nádrže jiného auta a policajti mě načapali,
jak pod rouškou noci cumlám gumovou hadičku zasunutou v plechovce.
A on seděl vzadu, třásl se
a říkal si: „Co tomu sakra řekne Pat?“
Pat se později stala jeho manželkou a vždycky říkávala:
„Opovaž se hrát s tím Planťákem.
Je to chodící pohroma.“
Ze školy jsem odešel v šestnácti.
Propadl jsem u většiny zkoušek, protože jsem večer před postupovkami
hrál celou noc v nějakém klubu.
A táta říkal:
„Můžu ti někde sehnat úřednické místo.“
„Ne, já si najdu kapelu, tati. Najdu si kapelu.“
V Londýně bývalo místo jménem Archer Street.
A vždycky v pondělí dopoledne
se tam scházeli místní muzikanti kvůli pracovním nabídkám.
Šel jsem tam ještě jako kluk.
Byl jsem tam každé pondělí dopoledne.
A začaly si mě najímat kapely
a nahrávací studia.
Tady přichází Jimmy Page se svou elektrickou kytarou.
To je můj Les Paul, můj Černý krasavec.
Na tuhle kytaru jsem odehrál
většinu svých kšeftů ve studiu.
Tak jsme tam. Jdu se dovnitř podívat,
co na mě čeká na tom notovém stojánku.
Tehdy jsme si při studiové práci užili spoustu zábavy.
Když jsem začínal, dost často jsem nahrával společně s Jimmym.
„Goldfinger“ se nahrával v Abbey Road.
Já a Jimmy jsme byli členy rytmické sekce.
Byl tam kompletní orchestr
a byla tam Shirley Basseyová.
Moje nadšení z toho, že tam můžu být…
Byl jsem pořád ještě dítě.
A říkám si: „Páni, to je Shirley Basseyová.“
Hrál jsem a při tom ji pozoroval.
Všelijak se u toho kroutila.
Takhle.
Byla zábava to sledovat.
Ve studiích se pracovalo s nemilosrdnou efektivitou.
Takže to člověk nesměl zvorat, aby z toho nebyly přesčasy.
A jistě, když to člověk zvoral,
příště už ho nepozvali.
Měl jsem takový kapesní diář,
který jsem s sebou nosil.
Nahrával jsem s Rolling Stones,
s Davidem Bowiem, s Petulou Clarkovou…
Hrál jsem i na deskách Kinks.
Na první desce Who.
Takže jsem hrál s kdekým.
Ale nikdy jsem nenahrával s Beatles.
DONOVAN JIMMY PAGE - KYTARA
Poměrně dost jsem toho udělal s Donovanem
a pracovat s ním mě moc bavilo.
Jeho producentem byl Mickie Most.
Bylo skvělé, že jsem ho mohl sledovat při práci
a ptát se ho na různé věci,
což jsem taky dělal.
Dal jsem si za úkol vyptávat se zvukařů,
jak fungují různé efekty, například páskové echo nebo reverb.
A viděl jsem, jak snímají různými mikrofony nejrůznější nástroje.
A to jsem mohl i dělat.
To mi dovolili.
A dokonce jsem mohl i zahrát sólo.
Což bylo fajn.
Zeptal jsem se Mickieho Mosta: „Nepotřebujete aranžéra?“
- „A ty umíš…“ - „Jo, dělám aranže.
V jednom kuse.“ A…
Do té doby jsem to nikdy nedělal.
Ale táta mi vždycky vštěpoval, abych neodmítal žádnou práci.
Měl jsem s Mickiem skvělý pracovní vztah.
Přijel vždycky svým žlutým rolls-roycem
a hodil mi do schránky acetátovou desku se vzkazem:
„Víš, co chceme. Do pátku.“
A nic víc.
Sedm dní v týdnu jsem ve studiích nahrával basové party.
Takže aranže jsem musel psát po nocích.
A v devět ráno jsem pak šel do studia a ty songy nahrával.
Dělal jsem všechny aranže pro Herman's Hermits,
pro Donovana
a hodně jsem spolupracoval i s Lulu.
Mickie Most mi svěřil aranže všech jejích skladeb.
LULU JOHN PAUL JONES – ARANŽE, BASKYTARA
Dokonce jsem s ní dělal i píseň do filmu „Panu učiteli s láskou“,
což byl v Americe velký hit.
To se považovalo za vrchol hudební kariéry.
Táta byl neskutečně pyšný,
když za ním přišel někdo, koho si vážil,
a řekl mu: „Nedávno jsem potkal vašeho Johna v jednom studiu.
Je to šikula.“
A…
Vždycky se nafoukl pýchou.
V té době jsem hrál ve spoustě nejrůznějších kapel.
Měl jsem i pár pokusů v nahrávacích studiích.
Ale naši z toho vůbec nebyli nadšení.
Dokonce když jsem natočil svůj první singl pro CBS,
tak o tom vůbec nevěděli,
protože jsem…
Měl jsem možnost zůstat
v akademickém světě a…
připravovat se na dráhu koncipienta…
v nějaké účetní firmě nebo…
se vydat do světa a uposlechnout volání srdce.
A to jsem udělal.
A všem jsem zamával na rozloučenou.
Věděl jsem, že jiní zpěváci mají lepší techniku než já,
ale já šel s kůží na trh
a sázel to tam z plných plic.
Nosil jsem kaftany, pomalované tváře, zvonečky,
pálil jsem kadidlo a…
Byl to prostě…
Robert vyváděl větší neplechy
a vylomeniny než kdokoliv z nás.
Bylo to legrační.
John za mnou přišel a zeptal se: „Co to má všechno znamenat?“
A já na to: „Máš pravdu. Co to má všechno znamenat?“
Bylo to na konci roku 1967.
Dali jsme se zase dohromady
a hrálo nám to neskutečně dobře.
Takže jsme založili kapelu Band of Joy.
Chtěli jsme míchat blues s psychedelií.
Chtěli jsme být součástí toho obrovského hnutí.
Hráli jsme v klubu Franka Freemana.
Hráli jsme v Middle Earth v Londýně.
Šli jsme do Tin Pan Alley a nahráli jsme song „Memory Lane“,
což byl můj první autorský pokus.
Bohužel jsme ho nikdy nevydali.
Mnoha lidem jsme se nelíbili.
Ale my jsme se sobě líbili.
Pat ječela na Johna:
„Já ti říkala, ať se mu vyhýbáš. S ním to nikam nedotáhneš.“
A tak vzal lano od Tima Rosea
a hrál „I Got a Loneliness“ a „Morning Dew“.
Tak to tehdy chodilo.
Už jsme měli dítě.
Člověk si musel sehnat práci v profesionální kapele,
aby si vydělal na živobytí.
Tehdy jsem zkrátka všude upadl v nemilost.
Byl jsem na tom dost zle.
Měl jsem hnědý kufřík a trochu penicilinu.
A byl jsem bezdomovec. Neměl jsem kde bydlet. Tak jsem…
Tak jsem se přidal ke kapele jménem Obs-Tweedle.
Stal jsem se pevnou součástí
světa studiových hráčů.
Zabředl jsem do věcí,
které ta skutečná stará garda už dávno natáčela, když jsem se k nim přidal.
Například muzak.
Muzak je žánr, kterému se také říká výtahová hudba.
Víte?
Natáčet muzak ve studiu je velice, velice náročné,
protože jsou to kvanta muziky
a člověk musí pořád obracet noty a hrát
a obracet noty a hrát.
Prokousat se alespoň polovinou,
aniž by se člověku udělalo fyzicky zle, byl celkem zázrak.
Takže jsem pochopil,
že je načase z toho kolotoče vystoupit.
Všichni mí přátelé, třeba Eric nebo Jeff, hráli v kapelách
a moc si to užívali.
Říkal jsem si, že je toho hodně,
co můžu nabídnout.
A Jeff Beck řekl:
„Byl bych moc rád, kdyby ses přidal k Yardbirds.“
Tak jsem si řekl: „Jak bys chtěl doopravdy hrát, kdyby sis mohl vybrat?“
„Jdi do toho. Hned. Tohle je tvoje příležitost.“
Když jsem šel za Jeffem do Yardbirds,
moc jsem si to užíval, protože jsem hrál s kamarádem.
Ale on uprostřed amerického turné
z kapely odešel
a já z toho byl dost v šoku.
Ale získal jsem tak příležitost vydat se zbrusu novým směrem.
Takže jsem přebral úlohu sólového kytaristy.
Tady v Anglii už Yardbirds nikoho nezajímali.
Takže jsme si začali budovat podzemní fanouškovskou základnu
v Americe.
A doopravdy jsem se tetelil blahem,
když jsem mohl z první ruky poznávat hudební scénu na západním pobřeží.
Ale byl tu Mickie Most,
náš producent, takže…
jsme nahrávali příšerné singly
pro AM rádio, což bylo popové rádio,
a já už jsem nechtěl natáčet singly.
Když jsem pak v Americe viděl nástup podzemního FM rádia,
na kterém pouštěli kompletní strany celých alb,
věděl jsem, že touhle cestou se chci v budoucnu vydat.
To byl můj plán.
Vydávat alba, z nichž budou pouštět na FM stanicích vždy celou jednu stranu.
V hlavě už jsem měl pro Yardbirds
vymyšlený nový zvuk.
Už jsem přesně věděl, jak chci po kytarové stránce pojmout nové skladby,
které jsem měl v hlavě, třeba „Dazed and Confused“,
k níž mě inspiroval Jake Holmes.
Tuhle kytaru mi daroval
Jeff Beck.
Přemaloval jsem ji. Posvětil jsem ji.
Tohle je ta kytara, která absolvuje celou pouť jako…
Excalibur, ten mytický meč.
V Los Angeles jsem si nechal věštit z ruky.
A ta věštkyně řekla:
„Velice brzy učiníte jisté rozhodnutí,
které vám změní život.“
Za dva nebo tři dny po návštěvě té věštkyně se konala schůzka,
kde zbytek kapely řekl: „Konec. Balíme to.“
Což byl tedy šok.
Okamžitě jsem si řekl: „Já vím, co teď udělám.
Založím si vlastní kapelu a vím přesně, co s ní chci hrát,
jen musím najít pořádného zpěváka.“
Věděl jsem o zpěvákovi jménem Terry Reid.
Udělal na mě silný dojem
a říkal jsem si: „Na toho se zaměřím.“
Poprosil jsem Petera Granta, jestli by dokázal Terryho Reida sehnat.
Peter Grant byl manažer Yardbirds
a díkybohu mi věřil.
Takže když to Yardbirds zabalili a já řekl, že si chci založit kapelu,
podpořil mě. Řekl: „Bezva.
Pomůžu ti, jak budu moct.“
Peter Grant a Mickie Most seděli ve stejné kanceláři,
každý u svého stolu,
a víceméně se na sebe dívali přes celou místnost.
A pak mi bylo řečeno:
„Bohužel, Terry Reid podepsal sólovou smlouvu s Mickiem Mostem.“
A já na to: „Fakt, jo?“
- Čerstvě vylisovaná. - To znám.
- Pro tebe. - Díky.
To byl slušný podraz.
Nicméně Terry Reid mi doporučil
jednoho zpěváka z Midlands z kapely jménem Obs-Tweedle.
To jméno mi přišlo kapku zvláštní.
Jimmy a Peter Grant se na mě přišli podívat.
Jimmy se mě zeptal, jestli vím, kde by našel Roberta Planta.
A já říkám: „Jo. Stojíš před ním.“
Předváděl tam báječné vokální improvizace.
Nadchlo mě to.
Tak jsem ho pozval k sobě domů.
Bohužel jsem stále neměl kde bydlet.
Tak jsem si sbalil kufr, sedl na vlak do Pangbourne
a zaklepal na další dveře.
Výborně jsme si porozuměli.
Probíral se mými deskami… „Tuhle mám.“ Chápete?
Pustil jsem mu „Babe I'm Gonna Leave You“
ve verzi od Joan Baezové
a řekl: „Pokud dokážeš zazpívat ten horní hlas,
mám k tomu vymyšlenou aranž.“
A všechno to do sebe dokonale zapadlo.
Byla to krása.
On prostě zpíval nádherně.
Věděli jsme, že je něco ve vzduchu.
Cítil jsem to kolem sebe.
Jimmyho kytarová hra byla ohromná. Úžasná.
Pak mi Jimmy řekl: „Máme vyhlídnutého jednoho bubeníka.“
A než to dořekl, řekl jsem: „Počkej moment.
Na celé planetě není bubeník,
který by se rovnal Johnu Bonhamovi.
Je to mašina.“
Tehdy hrál s Timem Rosem.
Jimmy řekl: „Pokud je to tak, pojďme se na něj podívat.“
A já řekl: „Johne, musíš si poslechnout, jak Jimmy hraje. Je to kouzelník.“
John řekl: „Zapomeň.“
A já na to: „Zbláznil ses? Tohle ty přece nechceš,
hrát elektrifikovaný folk.
Pojď se mnou.“ A on na to: „Pat by mě zabila.“
„To neříkej!“
Povídám: „Promluvím s Pat a tvojí mámou.“
Moje manželka Mo si někde přečetla, že Jimmy zakládá kapelu.
„Zavolej mu. Zeptej se ho, jestli shání basáka.“
A já na to: „Ne! To nejde.
Mám fůru práce.
Musím psát aranže a alba…”
Ale ona na tom trvala: „Zavolej mu, prosím.“
Tak jsem to udělal.
Povídám: „Ahoj, Jime. Prý zakládáš kapelu.“
A on: „Jo.“ A já říkám: „Nesháníš basáka?“
A on: „No vlastně jo.
Ale je tu jeden problém.“ „Jaký?“ ptám se.
A on: „Bubeník hraje s Timem Rosem
a dostává 40 liber týdně. Dokážeme to trumfnout?“
A tak jsme se rozhodli, že nejspíš ano.
Peter Grant nám sehnal na dvě hodiny zkušebnu v Gerrard Street.
Tak jsme se tam všichni sešli a já jsem si nachystal cajky.
John Paul Jones tam měl svoji studiovou výbavu
a John měl postavené bubny.
Stála tam doslova stěna zesilovačů
a my jsme si každý jeden vybrali…
„Ahoj, jak se máš?“ „Fajn.“
„Já jsem ten a ten. On je zas ten a ten.“
Bylo to dost zvláštní, potkat se s Johnem Paulem a Jimmym.
Vzhledem k tomu, odkud jsem byl, jsem to považoval trochu za vtip,
že jsem dostával ty telegramy.
Mám možnost stát se členem Yardbirds?
To je úplný dar z nebes!
Řekl jsem, že první pecka, kterou chci zkusit, je „Train Kept A-Rollin’“.
„Train Kept A-Rollin’. Znáš to?“
Povídám: „Ne.“
On na to: „Je to bluesová dvanáctka.
Je tam tenhle riff.“ „Tak jo, odklepej to.“
A hotovo.
A ta místnost explodovala.
Hráli jsme to pořád dokola a střídali se v sólech a Robert do toho improvizoval.
V životě jsem nic takového neslyšel. Čekal jsem uhlazeného soulového zpěváka,
ale nastoupil ječící maniak
s fantastickým hlasem a fantastickým rozsahem.
Ptám se ho: „Proč tak ječíš?
Ublížíš si, kámo.“
Úplně mě to odrovnalo, protože jsem měl dojem,
že přesně na tohle jsem čekal.
Byl jsem dost stydlivý.
V takové situaci je nejlepší toho moc neříkat,
držet pusu a krok
a na všechno si přijít sám.
Vzhledem k tomu, že jsem basák,
a John to nejspíš viděl stejně,
protože členové rytmických sekcí
jsou velmi citlivá stvoření,
Potřeboval jsem se ujistit,
že nám to spolu bude klapat.
Když jsme si spolu zahráli poprvé, bylo hned zřejmé, že to bude dobrá kapela.
Nechci se nějak chlubit.
Ale chlubím.
Nádhera.
Když jsme konečně dohráli,
byl jsem si naprosto jistý,
že si všichni uvědomujou, že se jim právě změnil život.
Byla tam spousta kinetické energie,
která prostě musela ven.
Pojďme to posunout na vyšší úroveň a přesuňme se do Pangbournu.
Pangbourne leží na Temži.
Vzpomínám si, že když jsem poprvé narazil na tenhle dům,
naprosto mě okouzlil.
Vyzařoval dobrou energii.
A vždycky to byl kotel kreativity.
V tomhle domě jsem žil v letech 1967 až 1970.
Rozložili jsme se v prvním patře domu.
Tam, kde jsou nahoře ta okna, je taková větší místnost.
A v té jsme zkoušeli.
Měli jsme výhled na řeku. Byla to nádhera.
Vzájemně jsme se lépe poznali a tvrdě jsme dřeli.
Nebyli jsme flákači.
Naším cílem nebylo dostat se do telky. Všichni jsme jen hrozně chtěli hrát.
Pracovali jsme na materiálu pro nové album
a ještě jsme tvořili další materiál,
abychom doplnili koncertní program.
Zkoušeli jsme celé dny,
a to dost nahlas.
Bylo to slyšet. Až sem.
Čekal jsem, že někdo přijde bušit na dveře,
aby si stěžoval, ale nikdo nepřišel.
Dali jsme se dohromady hodně rychle, protože bylo třeba odjet turné,
které měli domluvené Yardbirds, což bylo pár koncertů ve Skandinávii.
Velice se nám hodilo, že jsme, světe div se,
mohli rovnou jet na turné.
Takže jsme měli výhodu,
že si zahrajeme před publikem daleko od Londýna a toho všeho.
A tak jsme vyrazili do Skandinávie
na náš první koncert jako Yardbirds.
Nastoupili jsme do letadla, sedli jsme si s Johnem vedle sebe,
zapálili si cigaretu a viděli jsme před sebou hromadu stříbrných příborů,
nožů a vidliček.
Byla tam hojnost cenností,
které bychom normálně ukradli.
Ani bychom to všechno nepobrali, pokud by nám při výstupu z letadla někdo nepomohl.
Bylo to skvělé. Bylo tam všechno.
Gin, tonik…
lidé.
Chovali se k nám hezky.
Klimatizace. A tak se letělo.
Měli jsme snad jinou možnost?
K mamince jsme se už vrátit nemohli.
KLUB PRO NÁCTILETÉ GLADSAXE - DÁNSKO
Když jsem řekl svým kolegům
a zaměstnavatelům,
že končím se studiovou prací
a přidám se k rockové kapele,
všichni říkali: „Ty ses dočista zbláznil.“
Baskytara, John Paul Jones.
John Paul Jones.
Bicí, John Bonham.
Sólová kytara, Jimmy Page.
A já jsem Robert Plant.
Jo! Ano!
Jo!
Tak pojď!
Šlo to tak dobře,
že skupina začala hned po návratu
ze Skandinávie natáčet album.
Jak dlouho jsme tehdy byli spolu? Asi měsíc?
Několik týdnů jsme chodili po nocích nahrávat
do Olympic Studios.
Úplně poprvé jsme tam šli 25. září
v roce 1968.
Příchod v jedenáct hodin večer.
- Tak pojďme. - Jasně.
To je Glyn Johns, zlatíčko Glyn,
kdo sedí za mixpultem Helios,
který byl stavěný na míru do tohohle studia.
On tam dělal zvukaře.
Zkouška bicích.
John, Jimmy a John Paul
na sebe byli při těch frekvencích mnohem víc napojeni,
protože vše nahrávali živě.
Muselo jim to šlapat přímo na place. Když se točí, tak se točí.
Takže tam panovala elektrizující atmosféra.
A já se jen snažil, aby do toho můj vokál seděl.
John Paul Jones se vytasil s úžasnými basovými party.
Jeho muzikálnost nebylo radno podceňovat.
Byl jsem zamilovaný do Johnovy pravé nohy.
Choval jsem k ní velkou úctu.
A snažil jsem se ji podpořit
a pomoct jí
a dát jí prostor.
Jedem potřetí.
Takže jsem třeba hrál riff a vynechal dobu,
aby jeho part víc prolezl,
a celý rytmus najednou ožil.
ZPRÁVY V DESET
ZPRÁVY ZE SVĚTA ZÁŘÍ – ŘÍJEN 1968
MEXICO CITY VOJÁCI SPUSTILI PALBU NA STUDENTY
HNUTÍ BLACK POWER ŠOKOVALO OLYMPIÁDU
DÍVEJTE, CO UMÍ BARBARELLA!
LONDÝN
MUZIKÁL HAIR UKONČUJE DIVADELNÍ CENZURU
POCHOD ZA LIDSKÁ PRÁVA V DERRY
OBČANSKÁ VÁLKA V NIGÉRII ESKALUJE
JIŽNÍ VIETNAM USA NASAZUJÍ 24 000 VOJÁKŮ
RENÉ CASSIN ZÍSKÁVÁ NOBELOVU CENU MÍRU
ROVNÍKOVÁ GUINEA ZÍSKÁVÁ NEZÁVISLOST NA ŠPANĚLSKU
JEHO PŮSOBNOST: CELÝ STÁT ODZNAK: HAWAII FIVE-O.
NOC OŽIVLÝCH MRTVOL
WASHINGTON, USA BOEING PŘEDSTAVUJE JUMBO JET 747
LENNON A JEHO DÍVKA ČELÍ OBVINĚNÍ ZA DRŽENÍ MARIHUANY
NEVADA, USA PODZEMNÍ JADERNÝ TEST
APOLLO 7 ČAS DO STARTU
APOLLO 7 PRVNÍ PŘÍMÝ PŘENOS Z VESMÍRU
Hodlal jsem do toho vrhnout veškerý svůj um.
Hodlal jsem hrát na akustickou kytaru,
hrál jsem na pedálovou steel kytaru,
hrál jsem slidem na elektrickou kytaru.
Chtěl jsem tam mít co nejvíc různých textur a nálad,
aby celé to album posluchače naprosto přikovalo
a zavedlo je do říše, kde dosud nikdy nebyli.
Ve skladbě „Black Mountain Side“ není kytara ve standardním ladění.
Je naladěná víceméně jako sitár.
Jimmy a John Paul
byli mistři svého oboru.
Přispěli na nahrávky tolika žánrů,
že neexistoval směr,
kterým by se báli vydat.
Což nám dalo k dispozici celou obrovskou paletu barev.
To album produkoval Jimmy.
Což bylo skvělé, protože má originální zvuk, a to se mi líbí.
Měl nejrůznější nápady ohledně umístění mikrofonů,
aby získal prostorový zvuk. Věděl, co chce slyšet.
Během míchání nahrávky jsme použili dost složité procedury,
například reverzní echo, které se objeví ve skladbě „You Shook Me“.
Když založíte pásku opačně, nasadíte na ni echo
a pak ji zas obrátíte zpět,
tak to echo slyšíte pozpátku.
Nechal jsem písně prolínat jednu do druhé
a použil další podobné triky,
aby poslech celého alba
vyžadoval absolutní pozornost.
Bylo to úžasné. Měl jsem…
V pokoji jsem měl pár elektrostatických reproduktorů
značky Quad.
Dalo se v nich téměř sedět.
Pouštěl jsem si tu desku hodně nahlas.
Když si desku financujete sami,
jste v mnohem lepší pozici,
než když jdete na firmu jen s demo nahrávkou.
Takže když člověk věděl, co dělá,
dávalo smysl napřed dokončit album
a pak s ním obcházet firmy a shánět smlouvu.
Americký producent Bert Berns
mi prošlapal cestičku v Atlantic Records,
když mě tam v roce 1964 vzal.
A já řekl, že na tuhle firmu bychom se měli zaměřit. A tak se i stalo.
ZPRÁVA S. WEISSE JERRYMU WEXLEROVI
Zařídili jsme podpis smlouvy pro Jimmyho Page
11. listopadu v New Yorku.
Přiveze s sebou i nahrávky, pokud se je rozhodnete přemíchat.
Jo.
My jsme si odpracovali své a Jimmy a Peter se vydali přesvědčovat firmy,
že náš výtvor potřebují.
Jimmy měl v ruce klíče, které nám mohly odemknout království.
Odletěl s Peterem do New Yorku
a na firmě se sešli s Jerrym Wexlerem.
KENNEDYHO LETIŠTĚ ŘÍJEN 1968
Pustili jsme tu nahrávku, což byl skvělý pocit,
že ji můžeme pustit bez ohledu na to, co si o ní kdo myslí,
a to dokonce Jerrymu Wexlerovi.
Firma neměla svolení cokoliv přemíchat. Bylo to dokonalé. Hotové.
Pořadí písní bylo dokonalé. Nebylo tam nic…
Rozhodně jsme nehodlali vydat žádný singl.
Protože jsem zažil situace,
kdy singly zlomily ducha kapely,
a já nechtěl, aby zlomily i ducha téhle kapely.
A zdůraznil jsem, že jsme albová kapela
a singly nevydáváme.
Mohli jsme si diktovat podmínky, protože nám to album patřilo.
To jsem já, jak podepisuju smlouvu.
Ještě je tam Peter a vypadá fakt hustě.
Jako nějaký mafiánský boss.
ATLANTIC RECORDS PODEPISUJE SMLOUVU
S NOVOU ANGLICKOU SKUPINOU LED ZEPPELIN.
JDE O JEDNU Z NEJVĚTŠÍCH LETOŠNÍCH AKVIZIC.
Peter Grant a Jimmy to domluvili tak,
že nám lidé z Atlantic Records nesměli vůbec do ničeho mluvit.
Řekli jim tam: „Chcete tuhle kapelu
a my vám dáme naši muziku,
ale…“
Peter Grant nedovolil žádným hlavounům z firmy
se ani přiblížit ke studiu.
Nebo ke kapele.
Měli z něj hrůzu, což bylo skvělé.
Bylo neslýchané mít takovou svobodu.
Místo abychom si ponechali název Yardbirds,
cítili jsme se dost pevní v kramflecích a rozhodli jsme se změnit si jméno.
Keith Moon navrhl jméno Led Zeppelin.
Mně to přišlo jako skvělý nápad.
Říkal jsem si: „To je ale otřesné jméno.
To si nikdo nezapamatuje.“
Ale lepší jsem nevymyslel,
a tak se z nás stali Led Zeppelin.
Zničehonic ze mě byl táta a byl jsem skoro ženatý.
A byl jsem členem skupiny, která se odteď jmenovala Led Zeppelin.
Tak jsem se vrátil k rodičům se srdcem na dlani.
Zavolal jsem našim a řekl:
„Možná byste se rádi seznámili se svou potenciální,
nejpravděpodobnější budoucí snachou.“
A samozřejmě…
mi otevřeli dveře.
Dne 9. listopadu 1968
jsme hráli v klubu Middle Earth.
A čistě na oslavu toho, že se ten koncert koná,
jsem se tentýž den oženil.
Snažil jsem se toho za den stihnout co nejvíc.
Cestou tam nám kleklo auto.
Prostě klasika.
Dohodli jsme se, co a jak budeme hrát.
První tři fláky byly prostě nářez.
Na lidech bylo vidět, že si říkají: „Co se to proboha děje?“
Bylo to praštěný. V Anglii jsme nemohli hrát velké koncerty.
Člověk se zeptal: „Stojíte o vystoupení Led Zeppelin?“ A tak podobně.
Ale nikdo si kapelu nechtěl objednat.
A tak se v Atlantic Records rozhodli,
že deska vyjde 12. ledna,
ale jen v Americe.
Takže nám tam Peter domluvil turné.
Myslím, že jsme odjížděli na Štědrý den.
Najednou zjistíte, že vám vychází album,
takže jsme museli jet hrát do Ameriky.
Bál jsem se, že se tam nebudu cítit jako doma.
Pat mu pořád říkala: „Já tě před ním varovala.“
Ale ona a moje manželka Maureen byly výborné kamarádky,
takže se společně radovaly z toho,
co já a John děláme.
Tak jsme na to kývli.
PROSINEC 1968
Cesta do Ameriky byla z mnoha důvodů můj splněný sen.
Led Zeppelin, nová skupina vzniklá z rozpadlých Yardbirds,
zahajuje měsíční americké turné.
Pro začátek jsme dělali předkapelu skupině Vanilla Fudge.
Oni byli jediní, kdo nás vzal pod křídlo.
Byli to dobří přátelé i v době, kdy jsme byli nuly.
Carmine a John Bonham se spolu pošťuchovali.
Vzájemně se imitovali, hráli party toho druhého.
Všichni jsme si předávali energii.
První koncert byl v Denveru.
Bylo to jako hrát v leteckém hangáru.
A nebylo tam moc diváků.
Říkal jsem si: „No nazdar.“
Ale pak jsem řekl: „Musíme jít do houfu,
jako bychom hráli v klubu,
a prostě hrát jeden pro druhého.
Nelámejte si hlavu s tím, jestli je tu poloprázdno nebo plno.
Budeme prostě hrát sami pro sebe.“
Po několika koncertech s Vanilla Fudge
jsme se vydali do Whisky a Go Go v Los Angeles
a pak do San Franciska.
9. LEDNA 1969
Naše album už pouštěli v podzemním rádiu
a lidé byli vážně zvědaví na kapelu,
kterou znali z vysílání.
Takže jsme měli v plánu vykopat válečnou sekeru
a hrát, jak jsme dosud nikdy nehráli.
Vrhnout do toho všechny síly.
Byli jsme v zákulisí sálu Fillmore a Peter Grant povídá:
„Jednu věc vím jistě, pokud to neprolomíte tady, končíte.“
Po tomhle vystoupení jsme věděli, že jsme na správné cestě.
Pak už to jelo jako namydlený blesk.
Nabralo to neskutečné obrátky.
V Bostonu diváci vyvrátili vstupní dveře, aby se dostali dovnitř.
Hráli jsme totiž po celých Státech,
od západního k východnímu pobřeží.
Na FM rádiu vždycky pustili
jednu stranu naší desky,
zpětně to ohlásili,
pak byla reklamní vsuvka a pak pustili druhou stranu.
A pak řekli:
„Dnes večer hraje kapela ve vašem městě.“
Takže všichni přišli.
Rokenrol s Led Zeppelin.
Je tu s námi Robert Plant a já vím, že se teď cítí fakt dobře.
Na telefonu máme další posluchačku. Jste v éteru, zlato.
- To je Robert Plant? - Jo, příležitostně.
Panebože.
Chci vám říct, že jsem právě dostala infarkt.
Proboha, to ne! Zavolejte si doktora!
Chci vám říct, že jste strašně sexy.
- Neuvěřitelně! - Dobře, zlato. Děkujeme moc.
- Další? - Haló?
Včera jsem chtěl jít na váš koncert, ale nesehnal jsem lístky.
- Jo, včera to bylo výborný. - Jak se jmenujete? To je fuk.
- Haló? - Ahoj.
Ahoj.
Podle mě jste kocour.
- Co to znamená? - Že jste krásnej chlap.
Hustý.
Ten koncert byl super.
Moc se mi líbil, ale podle mě jste fakt kocour
a pokračujte v tom, co děláte.
To je od vás moc hezké. Budeme.
Očekávání byla ochromující.
Ale opravdu ochromující.
SKVĚLÁ NOVÁ ROCKOVÁ SKUPINA
LED ZEPPELIN: DALŠÍ SUPERSKUPINA
Když jsme se vrátili do Anglie poté, co všechno jsme zažili,
musel jsem držet jazyk za zuby.
Protože tady naše deska zatím nevyšla.
BŘEZEN 1969
Takže jsem prostě ještě neměl co říct.
Vysloužil bych si jen smích.
Takže jsme se s Bonzem scházeli a říkali si:
„Co jsme to zažili?“ „No já nevím.“
„Co se to stalo?“ „Já nevím.“
Bylo to naprosto omračující.
Neskutečný.
Vrátili jsme se z Ameriky jako vyměnění.
A měli jsme z toho dobrý pocit.
Ale podepíše se to na vás.
Jen si to představte, bylo nám dvacet,
a najednou kolem nás byly drogy,
davy holek
a odkudsi se vynořila spousta různých individuí.
Celá obří subkultura, co se motá kolem slávy.
Zejména kolem slávy v raném stadiu.
Protože tam je vždy cítit,
že přichází něco nového.
Byl to dobrý pocit.
Jak jinak.
Hlavně proto, že se nám to povedlo bez novinářů, kteří nás očividně neměli rádi.
Vyšlo jen pár recenzí,
samozřejmě včetně té v časopisu Rolling Stone.
omezenost a samolibost
Vzpomínám si, že jsem ji četl
a říkal si: „O kom to tam mluví?
Jimmy Page se jako producent moc nevyznamenal
To myslí nás?“
a skládá písně nevalné kvality, bez fantazie
Co se týče autorů těch tehdejších recenzí, nevím, jestli tu hudbu zkoumali,
aby ji mohli kritizovat, nebo jim šlo spíš
o společenské aktivity s tím spojené.
Ale trápí vás opravdu reakce jiných lidí,
pokud hrajete takhle?
Odpověď zní…
Bohužel ano.
Může vás to úplně vykolejit.
Ale nás to jako čtyři mladé kluky naštěstí až tak netrápilo.
Víc nás trápilo, kde najít povyražení.
Naše první album kritici rozcupovali.
Spousta jich řeklo: „Nelíbí se mi, co Led Zeppelin hrajou.“
Bůhvíproč.
Měli jsme z toho trochu srandu.
My jsme opravdu tvrdě dřeli
a diváci pochopili, že je to dobré.
Řekli svým přátelům, že je to dobré.
„Poslechni si to taky.“
Na koncertech bylo narváno, protože lidi dají víc na to, co slyší,
než na to, co si přečtou.
A to dělá z kapely kapelu.
Moc mě bavilo hrát koncerty
a užívat si to souznění mezi námi čtyřmi,
tu schopnost dělat v muzice změny,
vnést do ní humor, měnit dynamiku
nebo míru agrese a tak podobně.
Byli jsme tak propojení,
že jsme se mohli vydat jakýmkoliv směrem a všichni se přidali.
Například se nechali vést kytarou.
Anebo jsem naopak ubral a něco změnil.
Improvizace je nejvyšší stupeň muzikantství.
V „Dazed and Confused“ postupně narůstá intenzita.
Je to doopravdy ďábelské.
Věděl jsem, co v nás je,
a chtěl jsem tím všechny odrovnat.
Měl jsem kompletní vizi pro další album.
Mělo být filmově rozmáchlé,
především v přístupu k tomu, jak je udělaná samotná hudba,
a to nemluvím o dotáčkách a dalších vrstvách.
Takže jsem svolal do svého domu zkoušku
a nacvičili jsme dva nové songy,
„Whole Lotta Love“
a „What Is and What Should Never Be“.
Jimmy nám ty songy přehrál na akustickou kytaru
a my jsme je dotvořili.
Přišel a přehrál nám, co napsal,
a společně jsme to všechno vykoumali.
V dubnu jsme šli do Olympic Studios
a byli jsme na vrcholu blaha, že jsme zase ve studiu.
Začaly se ve mně probouzet autorské schopnosti,
a to díky rozpoložení, v kterém jsem se nalézal.
Ve „Whole Lotta Love“
měl Jimmy vymyšlený refrén.
Zahrál mi riff, který byl opravdu neskutečný.
A ve sloce jsem prostě zpíval text písně Willieho Dixona.
Prostě jsem…
Vyzobával jsem perly z černošské muziky
a pořádně jsem je vyždímal,
ať tak či onak.
Myslím, že nemělo smysl, aby po „Whole Lotta Love“
následovala další píseň s tvrdým riffem, který by zněl víceméně stejně.
Takže ve „What Is and What Should Never Be“
jsou sloky ztišené, jemnější,
a pak nastoupí refrén, který není vyloženě nářez,
ale má větší intenzitu,
takže dokáže ilustrovat
sílu Johna Bonhama a sílu kapely,
naši společnou sílu.
Čekalo nás turné a já si říkal, že bude odvaz
mít možnost natáčet na různých místech v Americe.
Led Zeppelin se vrací do USA
Záměrem bylo nechat se inspirovat
přízní publika
a zjistit, jak budou na skladby reagovat.
Byla to čirá radost,
mít možnost navštěvovat studia ve Státech.
Jste nabiti energií z koncertování
a můžete ji zaznamenat
do materiálu, který nahráváte.
Johnovy bicí měly být rozprostřeny
přes celé stereo spektrum.
A do nich se pak umístily
jednotlivé nástroje a zvukové vrstvy.
On uměl ladit bicí. Bral to úplně vědecky.
Takže když udeřil na buben,
rezonovalo to jako hrom.
Ten zvuk se nesl.
A hrál zápěstím.
Neřezal do toho celým předloktím.
Ale taky dokázal zahrát akcent na kopák,
že jste to cítili až v žaludku.
Byl nesmírně invenční.
A hrát s ním bylo inspirativní.
Člověk si řekl: „Do toho nechci hrát tunu not.
Chci hrát něco, co do toho bude dobře pasovat.“
Dobrý basák se musí umět někam vpasovat.
Všichni museli být slyšet.
Dával jsem si záležet,
aby bylo v jednotlivých stopách dobře slyšet, co kdo hraje.
Prostě jsme nahrávali, co se nám líbilo.
Každého z nás ovlivnily úplně jiné věci.
Každý z nás poslouchal něco jiného.
Vždycky jsem říkal, že Led Zeppelin jsou ten prostor uprostřed.
Mezi námi všemi.
Pro mě bylo velmi motivující odhalit
svoje zranitelná místa,
když jsme s Jimmym vytvořili autorskou dvojici
a začali rozebírat choulostivé věci a zdroje potenciálních rozpaků.
Psaní je velice intimní věc.
Člověk se odhaluje.
Napsal jsem nějaké texty na první album
a taky na druhé album,
ale psaním textů jsem si nebyl tak jistý
jako svojí kytarovou hrou.
Musel jsem začít přemýšlet o tom,
jaká je moje role coby zpěváka
a toho, kdo má přijít s melodií
nebo dokonce s nějakým příběhem.
Mým záměrem bylo inspirovat ho skrze hudbu,
inspirovat ho k textům.
A pak přišel s textem k „Ramble On“.
Tohle je…
hrubý nástřel „Ramble On“.
„Listy kolem padají,
na cestu se musím dát.“
To je příběh mého života.
V „Ramble On“ jsem toužil mít hodně textur
a různých vrstev, aspoň co se kytar týče.
Jsou tam nejrůznější kytarové party.
Například jedna vybrnkávaná pasáž,
které se proplétá některými slokami.
A sólo má zas jinou texturu.
Byla to čirá radost, točit všechny ty tracky,
a pak, když všichni nahráli svůj part a vrátili se do studia,
od nich slyšet: „Páni, co to s tou nahrávkou udělal?“
Všechno to vyvěralo z mnoha různých zdrojů.
Samotná skutečnost, že při psaní dokážeme jít do hloubky,
byl ten největší průlom,
protože člověk se totálně odhalí.
Jako dítě mě rodiče brávali na všechny tajemné vrcholky hor
a do všech krásných zřícenin a…
Ke všem těm krásným ozvěnám osudů jiných lidí.
Takže…
o tom ta píseň ve skutečnosti je.
O mně, o vás a o dalších lidech.
PÁN PRSTENŮ
KVĚTEN 1969
Koncert co koncert, večer co večer
jsme si v téhle fázi mohli vybírat z asi dvaceti songů.
Brzy jsme jich měli 40.
Otevřeli jsme dveře k Americe a zahlédli záblesk světla
a samozřejmě jsme ty dveře vykopli dokořán
a vtrhli dovnitř a doopravdy…
Je to obrovský kontinent.
Chtěli jsme o sobě prostřednictvím koncertů dát vědět.
Zpočátku jsme koncertovali jako diví.
Několik měsíců jsme bez ustání hráli.
V téhle fázi už měli tři členové kapely doma rodiny
a tohle bylo naše páté turné během sedmi měsíců,
takže byli velice dlouho odloučení od svých dětí.
Když máte rodinu, je to náročné.
Moje manželka Mo se mnou létala na všechny dobré štace.
Třeba do New Yorku.
Brávala s sebou i děti na nákupy.
Chodila na koncerty. Bylo to bezva.
Ale pak se zas vrátili domů a my pokračovali v turné po zbytku Ameriky.
Tehdy neexistovaly obytné autobusy a podobné vymoženosti.
Museli jsme sehnat jakoukoliv dopravu,
odehrát koncert a pak přimět Richarda Colea,
aby se pokusil najít další sál nebo dokonce někdy i samotné město.
Vždycky jsme hned věděli,
když se začal na křižovatce rozhlížet…
„A sakra. Zase jsme zabloudili.“
Koncertovat po Anglii je mnohem snazší.
V Americe trčíte celý den v hotelu
a hádáte se s partou pitomců.
Váš večerní výkon vždycky ovlivní to, co se stalo během dne.
Lítali jsme komerčními aerolinkami, takže jsme museli vstát brzo ráno
a čekat na letišti na nějaké letadlo bůhvíkam.
Ale díky tomu nás slyšela celá Amerika.
ČERVEN 1969
ROTHMANS VÁS VÍTÁ V LONDÝNĚ
LED ZEPPELIN PŘISTÁVÁ…
Když jsme se vrátili z Ameriky, všichni nás najednou chtěli.
To už byla jiná písnička.
Měli jsme nulovou propagaci,
ale na všech koncertech v Británii jsme se vždycky divili:
„Odkud se ti lidé dozvěděli, že tu budeme hrát?“
Nejspíš asi tichou poštou.
To věčné cestování a pozornost publika pro mě bylo hnacím motorem.
Co víte, když nic nehledáte?
Musíte jít a hledat.
Dva roky po Létu lásky jsme hráli na festivalech v Americe.
Vím, že to nemá žádný reálný význam,
ale pro mě to mělo velký význam,
protože jsem byl přesně na tom místě, kde jsem chtěl být.
Emočně.
MEZINÁRODNÍ POPOVÝ FESTIVAL V ATLANTĚ, 5. ČERVNA 1969
Vzpomínám si, že když dělal John zvukovku na Newportském jazzovém festivalu,
tak ze všech různých dveří
vycházeli bubeníci Jamese Browna
a ptali se: „Co to… Co se to tu děje?“
A John to rozjel.
Říkal si: „Já vím, kdo mě sleduje.“
Ale hrál parádně.
To dodávalo Zeppelinům jedinečnost.
Způsob, jakým zacházel s rytmem
a jak bubnoval.
Na tomhle turné jsme nahráli všechny skladby na Led Zeppelin II.
Bylo to jako uragán.
Smršť uvolněné energie.
Vzhledem k tomu, kolik času jsme strávili v Americe,
jsme samozřejmě neměli moc příležitostí
soustředit se na domácí publikum.
Takže když jsme se vrátili, hráli jsme úplně poprvé na britském festivalu.
Prosím o potlesk pro Led Zeppelin.
A samozřejmě jsme si říkali: „Bude to mít nějaký ohlas?
Bude to fungovat i doma?“
BATHSKÝ BLUESOVÝ FESTIVAL SOBOTA 28. ČERVNA
Páni!
Viděl jsem fotografie z toho prvního festivalu v Bathu,
ale vidět i pohyblivé obrázky, to je naprosto úžasné.
Byl to nejspíš první festival, na kterém jsme kdy v Británii hráli.
A nepršelo, což bylo plus,
a bylo to fajn.
Ale jak dlouhou pauzu chcete mezi prvním a druhým a třetím turné? Moc dlouhou ne.
Tehdy jsme netušili, co je únava.
Překypovali jsme energií a silou.
Apollo 11 startuje
třicet dva minut po celé.
20. ČERVENCE 1969
Je to malý krok pro člověka,
ale obří skok pro lidstvo.
Vzpomínám si, že jsme byli v nějakém stanu a někdo přistál na Měsíci.
Umíte si představit, že jste v Americe,
jste víceméně ještě dítě, a když pohlédnete vzhůru…
Máte úspěch se svojí muzikou,
a když pohlédnete vzhůru, na Měsíci je člověk?
Zeměkoule je veliká
a já jsem si jist, že 99 % jejích obyvatel víc zajímala skutečnost,
že se ti kosmonauti vrátili živí a zdraví z Měsíce.
Ale den, kdy se vrátili, byl velkým dnem i pro nás.
Když jste kluk a chcete být zpěvák,
je to pro vás největší meta.
Dostat zlatou desku. Takže… co následuje pak?
Na tom už nesejde, ne?
Chtěl jsem mít stoprocentní jistotu,
že z tohohle alba budou všichni opravdu na větvi.
Chtěl jsem, aby to bylo něco, co dosud nikdy neslyšeli.
Akustické i elektrické nástroje a také radikálnější,
skoro až avantgardní prvky.
Takže když došlo na mix desky Led Zeppelin II,
odjel jsem ji míchat s Eddiem Kramerem do A&R Studios v New Yorku.
Myslím, že odvedl skvělou práci.
A jak bývalo při míchačce běžné,
na mixpultu byl víc než jeden pár rukou.
Chtěl jsem něco provést s „Whole Lotta Love“,
aby se z toho nedal udělat singl.
Takže uprostřed měla být radikální avantgardní pasáž,
která začíná zvukovou vlnou.
A když jsem na tuhle prostřední pasáž začal vršit další stopy,
úplně jsem povolil struny na kytaře
a smýkal jsem jimi sem a tam po hmatníku.
A hodně jsem využil panning.
To znamená, že něčím hýbete zleva doprava.
Takže bylo hotovo.
Album Led Zeppelin II bylo dokončené
a připravené k expedici.
TEXASKÝ MEZINÁRODNÍ POPOVÝ FESTIVAL 31. SRPNA 1969
22. ŘÍJNA 1969
ALBOVÉ RECENZE
LED ZEPPELIN II VYTVÁŘÍ NOVÉ, TĚŽKÉ VIBRACE
LED ZEPPELIN DRUHÝM ALBEM MÍŘÍ VYSOKO
LED ZEPPELIN JSOU NEJVĚTŠÍ
JAK LED ZEPPELIN VYDĚLALI 37 000 DOLARŮ ZA JEDEN VEČER
LED ZEPPELIN 2… LETÍ!
NEJLÉPE PRODÁVANÁ ALBA
MILIONOVÉ PRODEJE ALBA PRAVDĚPODOBNÉ BRITSKÉ TURNÉ
PĚTIMILIONOVÉ TRŽBY V USA
LED ZEPPELIN JEDNIČKY V USA
LED ZEPPELIN - SVĚTOVÁ KAPELA Č. 1 NA LABELU ATLANTIC
LED ZEPPELIN SVRHLI BEATLES Z TRŮNU
ZLATÁ HOREČKA
Dne 9. ledna 1970
jsme hráli v Royal Albert Hall v Londýně
a na den přesně před rokem,
tedy 9. ledna 1969,
jsme hráli v San Francisku.
Takže takového pokroku jsme dosáhli za jediný rok.
Byla to jízda.
Opravdu jsem si to užil.
Žádný účetní se ze mě nestal.
Ten koncert se konal v Londýně, takže tam samozřejmě přišly i naše rodiny.
Jo, bylo to jako klanové setkání.
Už jen stanout na těch prknech
byl jedinečný zážitek.
Famózní.
A byl to jen náš koncert, takže jsme si dali záležet.
Led Zeppelin!
Děkujeme moc.
Led Zeppelin!
Na ten koncert přišel i můj táta.
Byl na mě hrdý, z čehož jsem měl radost.
Řekl, že naše muzika v sobě má velkou vášeň a oheň.
Moc mě to potěšilo.
S Johnem Paulem si výborně rozumíme.
Vlastně se všemi.
Každý člen kapely je úplně jiný,
ale všichni jsou to borci.
Každý z nich spadá do vlastní kategorie.
Ale všechny jsem dobře poznal
až tak v půlce roku 1969.
Šlo to postupně.
O Robertovi bych mohl mluvit donekonečna, protože ho znám tak dobře,
až to není hezký.
A Jimmy je kupodivu dost plachý.
Ale já už jsem poznal, jak super je to člověk.
Každého z nich můžete mít rádi za to, co umí.
Ale mě vždycky bavilo hrát v kapele
a nic jinýho dělat nechci.
Hned první den, když jsme zahráli „Train Kept A Rollin'”,
jsme byli v cíli, protože jsme k tomu momentu směřovali,
a ono to vyšlo.
Ale člověk se nesměl bát jít s kůží na trh
a sázet to tam z plných plic.
Tak proč by to mělo někdy skončit?
Pokud v sobě máte něco, o čem víte, že je to výjimečný dar,
musíme na tom makat.
Makat a makat a makat.
A taky tomu musíte věřit.
Ale pokud si zachováte opravdovost
a máte opravdový cíl,
můžete zrealizovat své sny. Tomu věřím.
Věřím, že je to možné, protože se to stává.
České titulky Petr Putna