Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HÁBORÚ LENGYELORSZÁGBAN
NÁCIK BOMBÁZZÁK LONDONT
BESOROZNAK MINDEN 20 ÉVES FÉRFIT
LÉGIRIADÓ Sötétítsenek el!
VÉGE A HÁBORÚNAK
Gyerekként Angliában
a második világháború árnyékában éltünk.
A szüleink és nagyszüleink
átéltek két világháborút.
És a második világháború végén
nagy reményekkel néztek a jövőbe az emberek.
London
tele volt földig rombolt épületekkel,
kráterekkel és…
Vagyis háború utáni övezet volt.
Még voltak élelmiszerjegyek. Emlékszem,
hogy a tojást, tejet, vajat meg mindent
olyan kis kuponokért vettük.
Az emberek kezdtek helyrejönni.
Londonon kívül, Nyugat-Közép-Angliában
háború utáni, afféle félig kertvárosi,
csendes élet zajlott.
Amerika álom volt,
egy teljesen más világ,
mint amiben éltünk.
Hallottam azt a csodás rock and rollt
Amerikából.
Benne a sok elektromos gitárral.
Olyan volt, mintha a Marsról jött volna,
bár Memphisből jött.
De itt Angliában be kellett érni olyan zenészekkel,
akik a középutat követték,
amíg be nem robbant a színre Lonnie Donegan.
Teljesen megigézett
Lonnie Donegan játéka.
Olyan volt, mint valami kapu.
Hozzáférést adott
valami olyasféle szabadsághoz, amit Angliában nem láttunk.
Te jössz, Jimmy!
Egyik nap iskolába mentem, és megláttam…
hogy egy fickó áll a téren,
egy csomó ember között.
Jimmy Page iskolája
Rod Wyatt volt,
és Lonnie Donegan számait játszotta
akusztikus gitáron.
Odamentem hozzá, és azt mondtam: „Nekem is van egy ilyenem otthon.”
Mire ő: „Hozd el,
megmutatom, hogy kell felhangolni.”
És mutatott pár akkordot is.
Teljesen össze voltam nőve a gitárral.
Gitároztam reggeli előtt,
gitároztam iskolába menet.
Ott is gyakorolni akartam,
de elvették,
és csak tanítás után adták vissza.
Apám azt mondta:
„Nem értem én ezt a gitármániát, de…
megengedem,
feltéve, hogy nem megy a tanulás rovására.”
De anya nagyon támogatta az ötletet,
hogy folytassam, és egy együttesben játsszak,
mert maximálisan hitt bennem.
Az nagyon nagy dolog volt.
A szüleim a kabaréban dolgoztak.
Anyám estélyi ruhában énekelt,
apám humorista volt.
Zongorázott is.
És velük utaztam mindenhova,
a támaszpontokra,
ahol a katonákat szórakoztatták.
És sorban jöttek a nemzetközi fellépések.
Harmonikások és bendzsósok.
Ebben nőttem fel.
Szóval ez volt a zenei hátterem.
És ez volt az alapja
mindennek, amit utána csináltam.
Közép-nyugat-angliai vagyok.
Apám családja odavalósi,
anyám ága pedig roma származású volt.
Szinte burokban nőttem fel,
míg el nem küldtek egy nagyvárosi nagy iskolába.
Hogy okleveles könyvvizsgáló legyek.
Robert Plant - iskolai felvonulás
Tökre bírtam az iskolai dolgokat, de amikor
felbukkant Little Richard,
annyira provokatív és lenyűgöző
és hipnotikus volt,
hogy minden más elhalványult mellette.
Akkor rájöttem, hogy csak énekelni akarok.
És ennyi volt.
Elkapott a gépszíj. Örökre.
John Bonham ritkán adott interjút, és 1980-ban elhunyt
Ez az interjú itt és most hallható először
Hát, John Bonham vagyok.
Mindig is szerettem dobolni gyerekkoromban.
Az első dobomat tízévesen kaptam.
Elmentünk megnézni egy filmet Gene Krupával,
és elképesztő volt.
Itt, Közép-Nyugaton,
egész más lemezeket vettem.
A Johnny Kidd & the Pirates nagy hatással volt rám.
Minden zenegépen az ment.
Olyan nagy, félméteres hangszóróik voltak.
Kábé csak a basszgitárt lehetett hallani.
És akkor azt gondoltam:
„Én is ilyenen akarok játszani.”
Mikor elmondtam apámnak, azt mondta:
„A basszusgitár most újdonság.
De két év múlva eltűnik a süllyesztőben.
Vegyél szaxofont, mindig lesz munkád.”
Én: „Nem. Nekem basszusgitár kell.”
Meghallotta, hogy gyakorolok, és azt mondta: „Velem jössz!
És csak a bal kezemet figyeld!”
A zongorán. Szóval…
Úgy tanultam meg az alapokat.
A „Shadows” fellépése…
Volt egy kis együttesem.
Az ifjúsági klubban játszottunk.
És szóba elegyedtem a nagyon agilis fiatal pappal.
Bates tiszteletes
Azt mondta: „Kéne ide egy orgonás.”
Mire én: „Hát, én szívesen orgonálok, ha gondolja.”
Csak úgy mondtam. Azt felelte: „Jó. Rendben.”
St. Aidens Templom New Eltham
A templomi zenében improvizálni kell.
De mivel amúgy sem tudtam jól játszani kottából,
mindent improvizáltam.
Megtanultam a zsoltárokat.
Rájöttem, hogy mik a zsoltárok.
Nem vagyok különösebben vallásos, de az jó buli volt.
És a lelkész meg nagyon jó fej.
Szóval orgonista és kórusvezető lettem 14 évesen.
Amiért évi busás 25 font fizetést kaptam,
amiből vettem egy Fendert.
Minden csütörtök este eljártam örömzenélni
a Marqee Clubba.
És egy idő után
a Carter-Lewis and the Southerners
megkérdezte,
játszanék-e a lemezükön.
Mire én: „Persze, jól hangzik.”
Szóval odamentem a cuccommal.
A DeArmond pedállal, az erősítővel
és a vadiúj Gibson Les Paulommal.
És a banda azt mondta:
„Csak találj ki valamit a szólóra.”
A második meghallgatásra már megvolt egy része.
És biztos híre ment
az ifjú gitárosnak…
GRATULÁLUNK!
…mert egyre több stúdiófelvételre hívtak el.
Mikor bekerültem ebbe a stúdiózenész
dologba, hét évvel fiatalabb voltam mindenkinél.
És nem volt senki a régebbiek közül,
vagy az akkoriak közül,
aki tényleg ismerte a zenéket
és a neveket, akik hatottak a fiatal bandákra.
De én persze ismertem mindet,
mindegy, hogy R&B, blues,
rock vagy bármi más volt.
Mindenki megvette a lemezeket,
amik eredetileg talán
az amerikai kereskedőhajókon jöttek át.
Berobbant az R&B.
Megnéztem Sonny Boy Williamsont
az amerikai folk-blues fesztiválon.
Akkoriban tanultam én is szájharmonikázni.
Szóval szinte ránk zúdult ez a csodás zene,
amiről fogalmunk sem volt.
Sonny Boy volt szinte minden,
amiből az én egész zenei világom felépült.
De a szülővárosomban is volt egy példaképem,
méghozzá Perry Foster.
Volt egy Delta Blues Band nevű formációja.
És valahogy sikerült bedumálni magam
az együttesbe.
Mindegy volt, hogy mod, rocker,
beatnik vagy bármi más leszek, ha énekelhetek,
és így néz rám mindenki,
és el tudok érni valamit.
Játszottam, de volt állásom is.
Apámmal dolgoztam az építőiparban.
Akkoriban még tudtak építeni.
De a munka egyre kevesebb,
a zene meg egyre több lett. Így alakult.
John Bonham hangja
Otthagytuk az iskolát, létrehoztunk
bandákat, meg ilyesmi,
és helyi klubokban játszottunk.
Rám akkoriban nagy hatással volt a soul zene.
James Brown nagy kedvencem volt,
mert elképesztően szóltak a dobok.
Én is így akartam dobolni.
Tizenhat évesen
megnéztem egy bandát, ahol Robert énekelt.
A buli hihetetlen jó sikerült, mert állati jól nyomta.
A tömegben nézte
egy nagymenő csávó a gyönyörű barátnőjével.
Utána elkapott, és azt mondta:
„Egész jók voltatok,
de sokkal jobbak lennétek egy rendes dobossal.”
Én meg azt gondoltam: „Jesszusom, ez is kezdi!”
Mikor először játszottunk együtt,
16 évesek lehettünk.
És nagyon jól szólt.
John elképesztő volt.
Nagyon karizmatikusan dobolt.
Teljesen elképedve néztem.
Egyszerűen fantasztikus volt.
De nagy verseny dúlt a helyi klubokban.
Volt olyan, hogy elmentünk turnézni,
és minden szuperül ment,
aztán hirtelen se koncert, se pénz.
És vissza a nullára megint.
Egyszer kifogyott a benzinünk,
és egy másik kocsiból kellett lopnunk,
és rajtakaptak a rendőrök az éjszaka közepén,
hogy egy gumicsővel szívom le kannába.
Ő meg ott ült hátul, reszketve,
azon filózva, hogy mit fog szólni Pat.
Pat lett a felesége, és mindig azt mondta:
„Nehogy játszani merj azzal a Plantyvel!
Katasztrófa a srác.”
Tizenhat évesen otthagytam a sulit.
A legtöbb tárgyból megbuktam,
mert valami klubban léptem fel
az érettségi előtti este.
És apám azt mondta:
„Hát, tudok szerezni neked valami munkát valahol.”
„Nem. Találok egy bandát, apa. Találok.”
Volt egy hely Londonban,
az Archer Street.
És minden hétfő reggel
a helyi zenészek összegyűltek dolgozni.
És odamentem kissrácként.
Minden hétfő reggel ott voltam.
És egyre több együttes hívott játszani,
és stúdiózenészként is kerestek.
Itt jön Jimmy Page az elektromos gitárjával.
Ez az én Les Paulom, a Fekete Szépségem.
És ez az a gitár, amin
a legtöbb felvételen játszottam.
Itt vagyunk. Bemegyünk, megnézzük,
mivel szembesülök azon a pódiumon.
A stúdiómunka nagyon klassz volt akkoriban.
Mikor elkezdtem, sokszor játszottam
együtt Jimmyvel.
J. Page gitár - J. P. Jones basszusgitár
A felvétel az Abbey Roadon volt.
Jimmyvel a ritmusszekcióban voltunk.
Ott volt egy nagyzenekar
és Shirley Bassey.
És az egésznek a hangulata… Csak ott lenni…
Igazából akkor még mindig gyerek voltam.
És azt mondtam: „Hűha! Ez Shirley Bassey!”
És zenélés közben láthattuk.
És ezt csinálta, mikor énekelt.
Így. Csodálatos volt.
Ezek a stúdiók kegyetlen hatékonysággal működtek.
Nem lehettem az, aki elrontja,
aki miatt túlórázni kell.
És ha valaki elrontotta,
azt soha többet nem hívták.
Volt egy kis zsebnaplóm, mint ez,
ami mindig nálam volt.
Játszottam a Rolling Stonesszal,
David Bowie-val, Petula Clarkkal…
Rajta voltam a Kinks lemezein.
Az első Who-lemezen.
Szinte mindenkivel játszottam.
Csak a Beatlesszel nem.
Donovan Jimmy Page - gitár
Elég sokat dolgoztam Donovannel,
és nagyon élveztem a közös munkát.
És Mickie Most volt a producere.
Jók voltak ezek a stúdiózások, mert figyelhettem,
és kérdezhettem mindenféléről,
és kérdeztem is.
Állandóan kérdezgettem a hangmérnököket,
hogy csinálják az effektusokat, mint a visszhang és a zengetés.
És láttam, hogy állítják be a mikrofonokat
a különféle hangszerekhez.
És gyakorlatilag ezt csinálhattam.
Megengedték.
Ráadásul még szólózhattam is.
Szóval jó volt.
Odamentem Mosthoz,
kell-e neki hangszerelő.
„Te szoktál…” „Igen, hangszerelek.”
„Ja, állandóan.” És…
Pedig előtte nem nagyon csináltam.
De apám arra tanított, hogy munkát nem utasítunk vissza, ugye?
És remekül tudtunk együtt dolgozni.
Mindig eljött felénk a sárga Rolls Royce-án…
és bedobott egy acetátot a postaládába
ezzel: „Tudod, mi kell nekünk. Péntekre.” És ennyi volt.
A hét hét napján egész nap a stúdióban gitároztam.
A hangszerelésre éjjel jutott idő.
Aztán reggel kilenckor
mentem a stúdióba hangszerelni a dalokat.
Én csináltam a hangszerelést a Herman's Hermitsnek,
Donovannek,
és elég sok közöm volt Luluhoz is.
Az összes hangszerelését
én csináltam.
Lulu - John Paul Jones Hangszerelés, gitár
Még filmzenén is dolgoztam vele.
A Tanár úrnak szeretettel nagy siker volt Amerikában.
Ezt tekintették a zeneipar csúcsának.
STÚDIÓZENÉSZEK 8. J. P. Jones
Apa hihetetlenül büszke volt,
mikor általa nagyra tartott emberek
azt mondták neki: „Láttam Johnt a stúdióban
a múltkor. Jó volt. Nagyon ügyes.”
És…
dagadt a keble.
Akkoriban sok különböző bandával felléptem.
Plant kivirul balladistaként
És próbálkoztam stúdiókban is.
De a szüleim nem voltak oda a dologért.
Sőt, mikor felvettem a lemezemet, az első kislemezt a CBS-nél,
fogalmuk sem volt róla, mert…
Választhattam, hogy a tanulás világában
maradok, és…
a szakmámat… képesítést szerzek
okleveles könyvvizsgálóként, vagy…
megyek, és azt csinálom, amit akarok.
És ezt választottam.
Mindenkitől elbúcsúztam.
Tudtam, hogy vannak nálam tehetségesebbek,
de ott voltam, és próbálkoztam.
Ne ültesd, szívd el!
Volt kaftánom, sminkem, csengők, füstölők,
…és csak…
John Bonham hangja
Robert sokkal balhésabb srác volt,
mint bármelyik barátom idefent.
Kész röhej.
LEGÁLIS FÜVET!
John odajött hozzám, és azt kérdezte: „Ez meg mi a fene?”
Hippi banda tüntetése
És azt mondtam: „Ja, tényleg. Mi a fene ez?”
1967 végén jártunk.
Összeültünk zenélni,
és hihetetlen jól ment.
Így megalapítottuk a Band of Joyt.
A bluest pszichedelikus zenével akartuk keverni.
Részt akartunk venni a nagy mozgalomban.
Játszottunk Frank Freemannél.
Játszottunk a Middle Earthben.
A Tin Pan Alley-re mentünk felvenni a Memory Lane-t.
Az volt az első dalszerzői próbálkozásom.
Sajnos sosem jelent meg.
És nem sokan bírtak minket.
De mi bírtuk magunkat.
Az utolsó fellépésük ROBERT PLANT & the BAND OF JOY
Pat leüvöltötte John haját.
„Mondtam, hogy kerüld el!
Semmire se jutsz vele!”
Ezért elment Tim Rose-hoz, és játszott
az I Got A Lonelinessben és a Morning Dew-ban.
Akkoriban így ment a dolog.
Volt egy gyerekünk. Szóval munka kellett
egy profi bandában, hogy legyen
miből megélnünk.
Mindenhol kiestem a pixisből.
Elég nehéz helyzetben voltam.
Volt egy barna bőröndöm, egy kis penicillinem,
és hajléktalan voltam.
Szóval…
Kaptam egy munkát az Obs-Tweedle nevű bandától.
Teljes mértékben elfogadtak
a stúdiózenészek világában.
Mindenre megtanítottak, amit az igazi
régi motorosok csináltak, mikor belecsöppentem.
Mint a „Muzak”.
Így hívják a liftzenét.
Tudta?
Nagyon-nagyon nehéz
a Muzak-felvétel,
mert egy egész halom kotta volt,
és játszani kellett, és közben lapozni
egyfolytában.
És ha konkrétan a felét megcsináltam
anélkül, hogy rosszul lettem volna, az csoda volt.
Szóval tudtam,
hogy ideje lenne kiszállni ebből.
Az összes barátom, mint Eric és Jeff már valami együttesben volt,
és nagyon élvezték a dolgot.
Azt gondoltam: „Én nagyon sokat
hozzá tudnék tenni.”
És Jeff Beck azt mondta:
„Klassz lenne, ha beállnál a Yardbirdsbe.”
És gondoltam: „Hogy játszanál igazából,
ha kapnál egy esélyt?
Oké. Akkor csináld! Rajta! Itt a lehetőség.”
Mikor beléptem a Yardbirdsbe Jeffhez,
baráttal turnéztam,
és nagyon élveztem.
De az amerikai turné közepén
a legnagyobb döbbenetemre kilépett a bandából.
De ugyanakkor lehetőségem nyílt elindulni egy teljesen új irányba.
Szóval átvettem a szólógitáros szerepét.
Senkit sem érdekelt a Yardbirds
már itt, Angliában.
Ezért elkezdtük kiépíteni az underground közönségünket
Amerikában.
És hihetetlenül izgalmas, felvillanyozó volt
megtapasztalni, milyen a nyugati parti zenei szcéna.
De vitába kerültünk Mickie Mosttal,
aki a producerünk volt.
Felvettünk egy csomó szörnyű kislemezt
az AM rádióknak, amin a popzenét sugározták,
és én nem akartam több kislemezt csinálni.
Ott lenni Amerikában,
és látni az FM underground rádiózás kezdetét,
ahol az albumok teljes oldalait leadták…
Tudtam, hogy ez lesz a jövő.
Szóval ez volt a tervem.
Olyan nagylemezeket csinálni,
amiknek az egész oldalát lejátsszák az FM rádiók.
Kitaláltam a Yardbirdsnek
egy teljesen új hangzást.
Már pontosan tudtam, mit akarok csinálni gitárilag
az új anyagon, amit elképzeltem.
A Dazed and Confused
például ilyen volt, amit Jake Holmes ihletett.
A gitárt Jeff Becktől kaptam.
Átfestettem. Felszenteltem.
Ez az a gitár, ami az egész utat végigjárja,
mint az Excalibur, a mitikus kard.
Elmentem egy tenyérjóshoz L. A.-ben.
És a jós azt mondta:
„Nemsokára meghozol egy döntést,
ami megváltoztatja az életedet.”
Volt egy megbeszélés olyan két-három nappal a jóslás után,
és a többiek közölték:
„Ennyi. Befejezzük.”
Teljesen ledöbbentem.
Rögtön azt mondtam: „Hát, én tudom, mit csinálok.
Alapítok egy saját bandát,
és pontosan tudom, mit akarok vele.”
Csak találnom kellett egy karizmatikus énekest.
És volt egy Terry Reid nevű énekes.
Bejött a stílusa,
és gondoltam: „Megpróbálom megszerezni.”
Megkérdeztem Peter Grantet, tudja-e hol van.
Peter Grant volt a Yardbirds menedzsere,
és hála az égnek, nagyon hitt bennem.
Igen, mikor a Yardbirds feloszlott,
és kitaláltam a saját bandát,
ő ott volt. Jó, nem? És azt mondta, hogy klassz.
És hogy segít, amiben tud.
Peter Grant és Mickie Most egy irodában dolgozott,
volt saját asztaluk,
de nagyjából egymással szemben ültek a szoba két felén.
Aztán a következő, amit hallok:
„Sajnos Terry Reidet szólistaként leszerződtette
Mickie Most.”
Mire én… „Igen?”
- Most jött. - Ezt ismerem.
- A tiéd. - Aha.
Gondoltam: „Hát ez durva!”
De Terry Reid azért ajánlott
egy közép-nyugati énekest az Obs-Tweedle-ből.
És gondoltam:
„Milyen szokatlan név. Elég fura.”
Eljött Peter Granttel megnézni engem.
Megkérdezte, hol találja Robert Plantet.
Mire én: „Ja, itt ni.”
Énekelt pár csodálatos improvizációt.
Szerintem fantasztikus volt.
Ezért meghívtam magamhoz.
Sajnos még mindig nem volt hol laknom.
Így fogtam a bőröndömet, elmentem vonattal Pangbourne-ba,
és bekopogtam egy újabb ajtón.
Ja. Egyből megtaláltuk a közös hangot.
És megnézte a lemezeimet…
„Ez nekem is megvan.”
És eljátszottam neki a Joan Baez-féle
Babe I'm Gonna Leave You-t.
Azt mondtam neki: „Ha ezt el tudod énekelni,
megvan hozzá a hangszerelés.”
És nagyon-nagyon jól összeállt a dolog.
Gyönyörű volt.
Gyönyörűen énekelt.
Tudtuk, hogy van valami a levegőben.
Éreztem magam körül.
Jimmy eszméletlen jól gitározott. Elképesztő volt.
Aztán azt mondta:
„Hát, már le van szervezve egy dobos.”
De mielőtt folytatta volna, közbevágtam: „Várj!
Nincs még egy dobos a világon,
aki felérne John Bonhamhez.
Egyszerűen csodálatos.”
Tim Rose-zal játszott.
És Jimmy azt mondta: „Akkor
menjünk, nézzük meg!”
Mondom: „John, meg kell hallgatnod, hogy gitározik Jimmy.
Fantasztikus.” De John azt felelte: „Kizárt.”
Mondom neki: „Nem vagy normális.
Nem akarod ezt a vackot, az elektronikus folkzenét nyomatni.
Gyere velem!” Mire ő: „Pat ki fog nyírni.”
„Ne mondd ezt!
Majd én beszélek Pattel és anyáddal.”
A feleségem, Mo olvasta, hogy Jimmy együttest alapít.
„Hívd fel! Hátha kell neki
egy basszgitáros.”
Én meg: „Nem lehet…
Itt van még ez meg az.
Itt vannak ezek az albumok…”
Mire ő: „Nem.” És erősködött.
„Légy szíves, hívd fel!” Szóval felhívtam.
Azt mondtam: „Halló, Jim, hallom, lesz egy bandád.”
Azt felelte: „Aha.”
Megkérdeztem: „Kell basszgitáros?”
Mire ő: „Ami azt illeti, kell.
De van egy probléma.” Kérdem: „Mi?”
„Hát, a dobos Tim Rose-zal játszik,
és heti 40 fontot kap. Tudunk többet ajánlani neki?”
És úgy döntöttünk, hogy valószínű.
Peter Grantnek sikerült két órára próbahelyet találni
a Gerrard Streeten.
Alagsori próbaterem
Szóval mind odamentünk, és felállítottam a cuccot.
Ott van John Paul Jones a stúdiófelszerelésével,
John meg hozta a dobjait.
Szó szerint faltól falig álltak ott az erősítők,
és csak felvettünk egyet…
„Helló, hogy vagy?„ „Jól.” És ennyi.
„XY vagyok. Ő meg VZ.”
John Bonham hangja
Fura volt találkozni Jimmyékkel.
Belegondolva, honnan jöttem,
félig azt hittem, hogy csak vicc,
a táviratokkal meg minden.
Itt a lehetőség, hogy Yardbird legyek.
Ez egy ajándék az égiektől, nem?
Mondtam, hogy az első szám, amit játszanék,
a Train Kept A-Rollin'.
Train Kept A-Rollin'. Ismered?
Mire én: „Nem.” Azt mondta: „Hát, 12 ütemes.”
„Ez a riff.” „Oké, számolj be!”
És ennyi volt.
Szinte felrobbant a terem.
Csak játszottunk, és szólókat iktattunk be,
meg minden, és Robert improvizált.
Még soha nem hallottam ilyet.
Valami laza soulénekest vártam,
erre itt egy üvöltő őrült,
fantasztikus hanggal és hangterjedelemmel.
Mondom: „Miért visítasz fejhangon?
Eldurran a fejed, haver.”
Elképesztő volt, mert úgy tűnt, hogy ez az,
amire mindig is vártam.
Elég visszahúzódó voltam.
Egy ilyen helyzetben az a legjobb,
ha nem szólunk, csak csináljuk tovább,
és megpróbáljuk összerakni.
Basszusgitárosként
biztos ugyanez jutott eszébe,
mert a ritmusszekciósok
tényleg nagyon érzékeny teremtmények.
Muszáj volt kiderítenem, hogy tudunk-e együtt dolgozni.
Már a legelső együtt zenélésnél
látszott, hogy jó banda lesz.
Nem akarok felvágni.
De azt csinálom.
Csodás.
Mikor végül leálltunk, abszolút biztos voltam benne,
hogy mindenki tudja, hogy ez egy fordulópont az életünkben.
És szerintem óriási erők mozogtak,
hatalmas energia, aminek ki kellett jönnie mindenkiből.
„Lépjünk szintet,
vigyük el Pangbourne-ba.”
Pangbourne a Temze partján fekszik.
Emlékszem, mikor először jöttem át a hajóházba,
azt gondoltam: „Ez egészen varázslatos.”
Jó volt a kisugárzása.
És lávaként fortyogott a kreativitás.
És ebben a házban laktam
1967-től 1970-ig.
Először az emeleten rendezkedtünk be.
Ahol a felső ablakok vannak,
van egy nagyobb szoba,
és ott próbáltunk.
Kiláttunk a folyóra. Nagyon szép volt.
És megismertük egymást,
és sokat dolgoztunk.
Nem lazsáltunk.
Nem a tévében akartunk szerepelni.
Hanem mindenáron zenélni akartunk.
A nagylemez számain dolgoztunk,
aztán más anyagokat is tettünk rá,
ami kitöltötte a szettet.
Napokon át próbáltunk,
és jó hangos volt.
Lehetett hallani. Ott is.
És már vártam, hogy valaki majd bekopog,
és reklamál, de nem jött senki.
Nagyon gyorsan összeálltunk,
mert már volt egy turnéféleség
lefixálva a Yardbirdsnek,
vagyis pár koncert Skandináviában.
Kapóra jött, hogy tessék,
itt egy turné, mehetünk.
És lehetőségünk nyílt
közönség előtt játszani,
távol Londontól meg mindentől.
Szóval elmentünk Skandináviába
az első koncertünkre a Yardbirdsszel.
1968 szeptembere
Repülőre szálltunk,
John mellett ültem,
cigiztünk,
és ott volt rengeteg evőeszköz,
kés és villa az orrunk előtt.
Egy csomó cucc, amit általában
le szoktunk nyúlni.
Nem tudtunk eleget a táskánkba tenni,
és leszállni a gépről segítség nélkül.
Klassz volt. Minden volt.
Gin, tonik, emberek.
Mindenki kedves és elbűvölő.
Légkondi. És… belevágtunk.
Mert nem… Mit tehettünk volna?
Nem mehettünk vissza anyuhoz.
TINIKLUB GLADSAXE - DÁNIA
Mikor bejelentettem a kollégáimnak és a munkaadóimnak,
hogy abbahagyom a stúdiózenélést,
és beállok egy rockegyüttesbe,
mindenki azt mondta, hogy nem vagyok normális.
A basszgitáron John Paul Jones.
John Paul Jones.
A doboknál John Bonham.
Szólógitár: Jimmy Page.
És jómagam: Robert Plant.
Igen! Ez az!
Igen!
Annyira jól ment,
hogy a banda nekikezdett az albumnak,
mikor visszajöttünk Skandináviából.
Mióta lehettünk együtt akkor? Kábé egy hónapja?
Az Olympic stúdióban dolgoztunk éjjelente, több héten át.
Olympic HANGSTÚDIÓ
Legelőször szeptember 25-én mentünk oda,
1968-ban.
„Érkezés este 11 órától kezdve.”
Vegyünk egyet!
Jó.
Ott volt Glyn Johns, a drága Glyn,
a Helios pultnál,
ami kifejezetten az Olympicnak készült.
És azon csinálta a hangszerelést.
Egyes dobszett.
John, Jimmy és John Paul
sokkal jobban együtt volt ezeken a felvételeken, mint én,
mert élőben vették fel.
Muszáj volt működnie a stúdióban.
A felvétel az felvétel.
Szóval szinte szikrázott a levegő.
És én csak próbáltam tartani a lépést.
John Paul Jones elképesztő basszgitáros volt,
és már volt neve a szakmában.
Teljesen odavoltam John jobb lábáért.
Szinte bálványoztam.
És próbáltam kiemelni,
és támogatni,
és teret adni neki.
Harmadik felvétel.
Szóval egy riff közben kihagytam egy hangot,
és oda beugrott valami az övéből,
és a ritmus egyszer csak életre kelt.
TÍZÓRÁS HÍREK
VILÁGHÍRADÓ 1968. SZEPTEMBER-OKTÓBER
Mexikóváros A katonák diákokra lőttek
AZ OLIMPIÁT MEGRENGETI A BLACK POWER
BARBARELLA AKCIÓBAN!
London „Hair”-bemutató – a cenzúra vége
EMBERI JOGI TÜNTETÉS LESZ DERRYBEN
Nigéria A biafrai háború súlyosbodik
Dél-Vietnám Az USA 24 000 katonát vet be
René Cassin Nobel-díjat kapott
Egyenlítői-Guinea Függetlenség Spanyolországtól
Körzet: az állam. Jelvény: Hawaii Five-O.
AZ ÉLŐHALOTTAK ÉJSZAKÁJA
A Boeing bemutatja a 747-es óriásgépet
A Beatle-t és barátnőjét letartóztatták füvezésért
Nevada, USA Föld alatti atomkísérlet
APOLLO–7 IDEJE FELSZÁLLNI
Apollo–7 Az első híradás élőben az űrből
Mindent bedobtam, amit tudtam.
Játszottam akusztikus gitáron,
pedal steel gitáron,
slide gitáron, elektromos gitáron.
Sérült az eredeti muszter
Rengeteg különféle textúrát
és hangulatot akartam belevinni, hogy az album
egyszerűen lebilincselje a hallgatóságot,
és elvigye őket egy olyan világba, ahol még sosem jártak.
Ez nem normál gitárhangolás
a Black Mountain Side-on.
Hanem inkább szitárhangolás.
Jimmy és John Paul tényleg nagyon profi zenészek.
Olyan sok különféle zenében közreműködtek,
hogy nem volt olyan, ahol ne érezték volna
otthon magukat.
Ez pedig fantasztikusan színessé tette
a repertoárunkat.
Jimmy volt a producer.
Ez klassz volt, mert
sokféle zene van rajta,
és ezt szeretem.
Sok ötlete volt a mikrofon elhelyezésére,
játszott a távolságokkal a hangzásért.
Volt pár nagyon bonyolult megoldás
a keverés közben,
például a fordított visszhang a You Shook Me-n.
Megfordítjuk a szalagot, rárakjuk a visszhangot,
és mikor visszafordítjuk,
akkor a visszhang is visszafelé lesz.
Átkevertem az egyik számról a másikra,
és van benne sok trükk,
így ha valaki meghallgatja az egész lemezt,
ahogy mondani szoktam, egyszerűen muszáj odafigyelni.
Hát, elképesztő volt. Ja.
Volt egy pár nagy elektrosztatikus Quad hangfalam
az elülső szobában.
Jóformán bele lehetett ülni.
Úgyhogy jó hangosan játszottam.
Mikor az ember maga finanszírozza az albumot,
sokkal jobb helyzetben van,
mint mondjuk egy demo szalag esetében.
Így ha tudjuk, mit csinálunk,
van értelme elkészíteni az egész nagylemezt,
aztán keresni egy kiadót hozzá.
Bert Berns amerikai producer
nagyon jó PR-munkát végzett nekem az Atlantic Recordsnál.
NAGY SLÁGEREK? ATLANTIC
Mikor elvitt oda 1964-ben,
azt mondtam, az Atlanticet kéne megpróbálni.
Szóval ezt csináltuk.
MEMO S. WEISSTŐL JERRY WEXLERNEK
Megszerveztük, hogy Jimmy Page New Yorkban legyen
a november 11-i szerződés-aláíráskor.
Ja. Leszállítottuk a slágerünket,
és Jimmy és Peter meg akarta győzni őket,
hogy nagyon kell nekik.
Jimmynél volt a kulcsa egy születendő királyságnak.
És elment New Yorkba Peterrel.
És általuk találkozhattak Jerry Wexlerrel.
Kennedy Repülőtér
1968 októbere
Feltettük, és óriási pillanat volt,
hogy ott lejátszhattuk, mindegy, mit gondolnak,
és konkrétan Jerry Wexlernek játszhattuk le.
Az Atlantic nem mixelhetett át semmit.
Tökéletes volt. Kész volt.
A szekvencia tökéletes volt. Nem volt semmi…
És nem lesz kislemez egyik szám sem.
Láttuk már, hogy a kislemezek
megtörték egy banda lelkét.
Nem akartam megtörni ennek a bandának a lelkét.
És kihangsúlyoztam: „A miénk egy nagylemezes banda.
Nem adunk ki kislemezeket.”
Mi irányítottunk, mert a miénk volt az album.
És itt vagyok, aláírok egy szerződést.
És ott van Peter, nagyon laza.
Mint egy maffia keresztapa.
AZ ATLANTIC LESZERZŐDTETI ANGLIA ÚJ EGYÜTTESÉT
AZ ÉV EGYIK LEGNAGYOBB LEMEZSZERZŐDÉSE
Peter Grant és Jimmy elintézte,
hogy az Atlanticnek semmi beleszólása ne legyen abba, hogy mit csinálunk.
Azt mondták: „Maguknak kell ez a banda,
és mi odaadjuk a zenét.” De…
Peter Grant egy lemezkiadóst sem engedett
a stúdió közelébe.
Se a banda közelébe.
Mind rettegtek tőle, és ez szuper volt.
Ekkora szabadság… Ez példátlan volt.
A Yardbirds név megtartása helyett
megvoltak az alapok egy új kezdethez,
és úgy döntöttünk, más nevünk lesz.
Keith Moon dobta be a Led Zeppelint.
Én klassz névnek tartottam.
Azt gondoltam: „Ja. Hát ez egy szörnyű név.
Senki se fogja megjegyezni.”
De nem jutott eszembe jobb,
így Led Zeppelin lettünk.
Szóval hirtelen apa lettem, és majdnem nős.
És benne voltam egy bandában, aminek a neve
Led Zeppelin lett.
Úgyhogy kitártam a szívemet a szüleimnek.
Felhívtam őket, és azt mondtam:
„Bemutatnám nektek a feltehetőleg
legvalószínűbb leendő menyeteket.”
És akkor persze
ajtót nyitottak.
1968. november 9-én a Middle Earthben játszottunk.
És a fellépés megünnepléseképpen
aznap meg is nősültem.
Próbáltam belezsúfolni egy napba, amit lehetett.
Koncertre menet lerobbant a kocsi.
Meg minden.
Kitaláltuk, mit játsszunk,
és hogyan.
Az első három számot ledaráltuk egymás után.
Láttuk, hogy a népek csak néznek, hogy most mi van.
Amúgy ez elég vicces.
Nem volt nagy buli Angliában.
Megkérdeztük:
„Nem érdekelné a Led Zeppelin?”
Meg ilyenek.
De nem voltak kíváncsiak ránk.
Ezért az Atlantic úgy döntött,
hogy a lemez január 12-én fog megjelenni,
de csak Amerikában.
Szóval Peter leszervezett nekünk egy turnét.
LED ZEPPELIN-ALBUM JANUÁRBAN
Azt hiszem, szenteste kellett indulnunk.
Azon kaptam magam, hogy kijön a lemez,
és el kell mennünk Amerikába játszani.
Féltem, hogy idegenül fogom érezni magam ott.
Pat azt hajtogatta: „Mondtam, hogy ne állj össze vele.”
De a feleségemmel, Maureennal nagyon jó barátnők voltak,
így mind a ketten kölcsönösen látták, mekkora öröm,
hogy ezt csináljuk Johnnal.
Szóval elmentünk.
1968 decembere
Nekem nagy álmom volt Amerika, minden miatt.
LED-HÓNAP AMERIKÁBAN
A Led Zeppelin, az új banda
a volt Yardbirsből
megkezdi egy hónapos USA-turnéját.
Először a Vanilla Fudge előzenekara voltunk,
ők voltak az egyetlenek, akik a szárnyuk alá vettek minket.
Barátok. Azok voltak akkor is,
mikor nem volt semmink.
John Bonham hangja
Carmine és John Bonham
nagyon egy húron pendült.
Figyelték egymást,
és leutánozták egymás játékát.
Teljesen egy hullámhosszon voltunk.
Denverben volt az első koncert.
Olyan volt, mint egy hangár.
Nem is voltak túl sokan.
Az gondoltam: „Ajjaj!”
De azt mondtam: „Figyeljetek, álljunk fel úgy,
mintha egy klubban lépnénk fel,
és csak játsszunk egymásnak!
Ne törődjetek azzal,
hogy mennyien vannak!
Csak játsszunk magunknak, hogy lássuk, milyen!”
A Fudge-dzsal közös pár koncert után
a Whisky a Go Góba megyünk L. A.-be…
utána meg San Franciscóba.
1969. január 9.
A nagylemezt már játsszák
az underground rádiók,
és mindenki nagyon kíváncsi lett
erre a bandára, amit hallanak.
Szóval odamegyünk, odatesszük magunkat,
és úgy játszunk, mint még soha.
Mindent beleadunk.
A színpad mögött voltunk a Filmore-ban, és Peter Grant így szólt:
„Hát, bármi is lesz,
ha itt nem sikerül, akkor vége a dalnak.”
Ez után már tudtuk, hogy jó úton járunk.
Futótűzként terjedt a hírünk.
Kezdett felpörögni minden.
Ajtókat rúgtak be, hogy bejussanak
a koncert kezdetére a Boston Tea Partyban,
mert bejártuk egész Amerikát
a nyugati parttól a keletiig.
Az FM rádiókban lejátszották
a lemez egyik oldalát, beszéltek róla pár szót,
aztán egy rövid reklám után leadták a másikat is.
És utána bemondták:
„És ma az önök városában lépnek fel.”
És mind eljöttek megnézni minket.
ADÁS
Rock a Zeppelinnel.
Robert Plant van itt. Jól érzed magad, ugye?
Máris kapcsolunk egy telefonálót.
- Adásban van. - Robert Planttel beszélek?
- Meglehet, igen. - Istenem!
Hát én menten infarktust kapok!
Jó ég!
Ne nekem mondd, hívj orvost!
Szerintem nagyon szexi vagy.
- Hihetetlenül. - Jól van.
- Köszi! - Minden jót!
- Következő? - Halló?
Meg akartalak nézni titeket tegnap,
de már nem kaptam jegyet.
Pedig nagyon jó volt tegnap.
Hogy hívnak? Hagyjuk!
- Halló? - Helló!
Helló!
Szia! Szerintem dögös vagy.
Ez mit jelent?
Azt, hogy nagyon jól nézel ki.
Pöpec.
Nagyon baró volt a koncert. Nagyon bejött.
Szerintem állati dögös vagy,
és csináljátok tovább!
Nagyon kedves. Úgy lesz.
Led Zeppelin - 6. oldal
Elsöprő volt a várakozás.
Tényleg elsöprő.
Szuper új rockbanda
Üstökösként emelkedik az új szuperbanda
Mikor visszajöttünk Angliába ezek után,
be kellett fogni a számat.
Itt még meg sem jelent a lemez.
1969 márciusa
Szóval nem mondtam semmit.
Körberöhögtek volna.
De Bonzóval sokat dumáltunk, és…
„Ez meg mi volt?” „Hát, gőzöm sincs.”
„Mi történt?” „Nem tudom.”
Bakker. Eszméletlen volt. Őrület.
Visszajöttünk Amerikából
teljesen megváltozva.
Nagyon beindult a szekér.
És hatással volt ránk.
Gondoljunk bele! Húszévesek vagyunk.
Hirtelen ott vannak a drogok,
ott vannak a lányok,
és rengeteg figura megjelenik hirtelen a színen.
Ez a hatalmas szubkultúra, ami a hírnév körül forog.
Főleg az elején.
Mert itt lehet kiszagolni,
ha felbukkan valami új.
Jó érzés volt. Amennyire csak lehet.
Főleg, hogy a sajtó nélkül csináltuk,
ami nem csípett minket
a pár kritikából ítélve,
itt nyilván a Rolling Stone-cikkre célzok.
öncélú és kirekesztő…
Emlékszem, mikor olvastam,
azt gondoltam: „Kiről beszél ez? Rólunk?”
Jimmy Page korlátolt producer
gyenge, fantáziátlan dalokkal.
Sok kritikus akkoriban, nem tudom,
azért elemezte a zenét,
hogy kritizálja, vagy inkább
a társadalmi vetülete zavarta.
Unalmas és terjengős szám.
De érdekli az embert mások véleménye,
amikor így játszik?
Hát, a válasz sajnos az, hogy igen.
Ez nagyon elveheti a kedvét.
Szerencsére mi négyünket nem érdekelt annyira.
Azzal foglalkoztunk, hogy szórakoztassuk magunkat.
Az első albumot nagyon lehúzták.
Sokan mondták: „Nem.
Nem tetszik a Zeppelin zenéje”,
valamiért.
Mi meg azt mondtuk, hogy ez röhej.
Nagyon-nagyon sok munkát beleraktunk,
és az emberek vágták, és láttuk, hogy értik.
Aztán szóltak a barátaiknak is.
„Gyere te is!”
És a koncerteken telt ház volt, szóval amit a közönség hall,
annak alapján dönt a bandáról,
nem az alapján, amit olvas.
Nagyon érdekesek voltak a koncertek,
és hogy ilyen lelki közösség volt
négyünk közt,
és együtt tudtunk változtatni
a dolgokon humorral, intenzitással,
egyfajta agresszióval vagy bármivel.
És olyan szoros ez a kötelék köztünk,
hogy bármilyen irányba mozdulunk,
mindenki arra megy.
Ha a gitár vezet, a többiek követik.
Visszaveszek, átváltok.
Elképesztő szinten megy az improvizáció.
A Dazed and Confusedban
egyre nő a feszültség. Határozottan baljós.
Tudtam, hogy mink van,
és mindenkit le akartam nyűgözni vele.
Már kitaláltam az egész következő albumot.
Mint egy monstre filmprodukció,
olyan értelemben, ahogy magát a zenét elképzeltem,
és még arra jön a rétegezés és az azzal elérhető hatások.
Szóval odahívtam mindenkit a házba,
és elpróbáltunk két új számot. Ez volt
a Whole Lotta Love és
a What Is and What Should Never Be.
Jimmy leült egy akusztikus gitárral,
és kidolgoztuk a számokat.
Csak bejön, és eljátssza, amit írt.
Aztán együtt, közösen kitaláljuk.
Áprilisban bementünk az Olympicba felvenni,
és örültünk, hogy megint a stúdióban lehetünk.
1969 áprilisa
Egyre jobb dalszerző lettem
a zenei sokszínűség miatt, ami körülvett.
A Whole Lotta Love-hoz
Jimmy kidolgozta a refrént.
Megmutatta a riffjét, ami hihetetlen jó volt.
A verzén pedig egy Willie Dixon-dalszöveget énekeltem.
És olyan volt, mintha…
Megtaláltam a fekete zene legjobb darabjait,
és alaposan átgyúrtam
valahogy.
Ha ott van a Whole Lotta Love, szerintem nincs értelme
egy másik riffnek,
ami nagyjából ugyanúgy hangzik.
Szóval a What Is and What Should Never Be-nél
vannak ezek a könnyed, lágyabb verzék,
aztán jön a…
nem nevezném kvintakkordnak,
de erőteljesebb,
hogy bemutathassuk
John Bonham képességeit és a banda dinamikáját
teljes valójában.
Egy turnéra készültünk,
és azt gondoltuk, nagyon buli lesz,
hogy több helyszínen vehetjük fel Amerikában.
A Led Zep újra az USA-ban
Az volt az elképzelés, hogy a közönség szeretete megihlet minket,
és felvesszük a reakciójukat.
Nagyon élveztük a munkát az amerikai stúdiókban.
Vitt bennünket a turnézás lendülete,
és konkrétan dokumentáltuk is
a számokban, amiket felvettünk.
John Bonham dobszettjét teljesen
széthúztuk a sztereó térben.
Így belülre kerültek
a mikrofonok és a rétegezés is.
John tudott hangolni.
Mestere volt a dob hangolásának.
Így mikor ráütött a dobra,
az felfelé rezonált.
Nagyon jól szólt.
És csuklóból dobolt.
Nem felkarból ütötte izomból.
De néha belevariálta a basszusdobot is,
és az ember szinte a zsigereiben érezte.
Nagyon kreatív volt.
Inspiráló volt vele játszani.
Hallottam, milyen jó, és nem akartam egy ilyet…
tolni fölé.
Olyat akartam csinálni, ami klasszul megy hozzá.
Ebben voltam a legjobb. Idomultam.
Hogy mindenkit lehessen hallani.
Nekem az volt a legfontosabb,
hogy mindenkit halljanak,
hogy mit csinál a Zeppelin-lemezen.
EDMONTON GARDENS KONCERT 1969. MÁJUS 9.
EGY INGYEN UTAZÁS A GRAN-DE BALLROOMBAN
BOSTON TEA PARTY BELÉPŐ EGY FŐ RÉSZÉRE
BILL GRAHAM'S FILLMORE EAST LED ZEPPELIN - 1969. MÁJUS 31.
Azt vettük fel, ami tetszett.
A Zeppelin mindig is sok helyről inspirálódott.
Mind másféle zenéket hallgattunk.
Mindig azt mondtam,
hogy a Led Zeppelin az átfedés
mindannyiunk közt.
Nagyon ösztönzőleg hatott, hogy felfedhettük
a sebezhetőségünket,
és társszerzői kapcsolatot alakíthattunk ki Jimmyvel,
amelyben levetkőztük az érzékenységünket
és szégyenlősségünket.
A komponálás nagyon meghitt dolog.
Az ember felfedi magát.
Írtam pár szöveget az első albumra,
és a másodikra is,
de nem voltam olyan magabiztos a dalszövegeimben,
mint a gitározásban.
El kellett kezdenem azon gondolkozni,
mi teszek hozzá énekesként,
és olyasvalakiként, aki a dallamot
vagy a sztorit adja valamihez.
Az volt az elképzelés, hogy a zenén keresztül ihletet adok
neki a szöveghez.
És akkor előrukkolt a Ramble On szövegével…
Igen, ez…
egy nyers változata a Ramble Onnak.
„Hullik a fákról a levél. Ideje, hogy útra kelj.”
Erről szól az egész életem.
Mindenképp sok textúrát és réteget akartam belevinni
természetesen a gitár részéről a Ramble Onba.
Különféle gitárszólamok kerültek bele.
Van az a pergetés,
ami több verzén is átível.
És a szóló textúrája nagyon összetett.
Csupa élvezet volt hangszerelni ezeket a számokat,
mikor mindenki feljátssza a maga részét, aztán visszajön,
és azt mondja: „Hú, mit csinált vele?”
Rengeteg különböző hely volt
a forrása ennek.
Önmagában az, hogy megnyíltunk egymás előtt a komponálásban,
az volt a nagy áttörés,
mert kiadja magát az ember.
Gyerekoromban a szüleim elvittek minden rejtélyes hegycsúcsra
és minden mesés várromhoz, és…
ráhangolódtam mások csodás rezgéseire.
Hát,
a dal is erről szól igazából.
Rólam, rólad és a többi emberről.
A GYŰRŰK URA
1969 májusa
Minden este felléptünk valahol,
és akkor volt úgy 20 számunk, amiből választhattunk.
De nemsokára 40 lett.
Résnyire nyitottuk az ajtót Amerikában, és ott pislákolt a remény,
mert nyilván az ember be akarja rúgni tokostól,
hogy befusson, és tényleg…
Az egy hatalmas kontinens.
És ismertté akartunk válni
az élő fellépéseink által.
Először iszonyúan toltuk a turnékat.
Szinte hónapokig egyfolytában turnéztunk.
Három tagnak már volt családja
akkor, és…
ez volt az ötödik turnénk hét hónap alatt.
Szóval nagyon sokáig távol voltak a gyerekeiktől.
Nehéz, ha az embernek családja van.
A nejemmel, Móval repültem a jó helyekre.
Eljött New Yorkba.
Elvitte vásárolni a gyerekeket.
Eljöttek a koncertekre. Jó volt.
De aztán hazamentek,
és nélkülük turnéztuk körbe az országot.
Akkoriban még nem voltak turnébuszok.
Úgy utaztunk, ahogy tudtunk.
Odamentünk a helyszínre, játszottunk, és Richard Cole
próbálta lefixálni a következő koncertet vagy helyet.
Mindig tudtuk, amikor…
egy kereszteződésben ezt csinálta…
„Ne, megint eltévedtünk!”
Sokkal könnyebb Angliában turnézni.
De Amerikában egy hotelben vagyunk valahol,
és vitatkozunk istenverte
idiótákkal, meg minden.
És tényleg hat az emberre,
hogy mi volt előző nap.
Normál repülővel utaztunk,
szóval reggel korán kellett kelni,
és egy reptéren ülni, a gépet várva, hogy eljussunk valahova.
De így juthattunk el mindenkihez Amerikában.
1969 júniusa
A ROTHMANS KÖSZÖNTI LONDONBAN!
A LED ZEPPELIN LESZÁLL… REPÜLJÖN VELÜNK!
Visszajöttünk Amerikából,
és mindenki minket akart.
Megváltozott a hozzáállás.
Nem reklámoztuk,
mégis, fura módon, a brit koncerteken…
„Honnan tudták, hogy jövünk?”
Rájöttünk, hogy szóltak egymásnak.
Ösztönzőleg hatott rám
az utazás és a figyelem.
Mit tud az ember, ha nem keres?
Muszáj elindulni, és keresni.
Fesztiválokon léptünk fel Amerikában
két évvel a szerelem nyara után.
Tudom, hogy nincs igazi jelentősége,
de nekem ez volt a minden,
mert ott voltam, ahol lenni akartam
érzelmileg.
Atlantai Nemzetközi Popfesztivál 1969. július 5.
Emlékszem, John hangpróbát végzett
a Newporti Jazzfesztiválon,
és láttam, hogy James Brown dobosai
jönnek kifelé innen-onnan,
és azt kérdik: „Mi a…? Mi folyik itt?”
Ő meg…
„Ja, tudom. Tudom, ki néz.”
De szuper volt.
Ez tette a Zeppelint ilyen szempontból egyedivé.
Ahogy gondolkozott a ritmusról,
és amit csinált.
KÖSZÖNTJÜK A NEWPORTI FESZTIVÁLON!
NEWPORTI JAZZFESZTIVÁL
Azon a turnén vettük fel az összes számot a Led Zeppelin II-höz.
Olyan volt, mint egy hurrikán.
Hatalmas energiák mozogtak.
Nyilván nem nagyon volt lehetőségünk
a sok idő alatt, amit Amerikában töltöttünk,
az otthonra koncentrálni.
Szóval hazajöttünk, és felléptünk
az első brit fesztiválunkon.
Köszöntsék a Led Zeppelint!
De persze még mindig nem tudtuk,
lesz-e valami visszhangja.
Be fog jönni itthon is?
BATHI BLUESFESZTIVÁL
Azta!
Láttam egy fotót az első bathi fesztiválról,
de mozgóképen egyszerűen fantasztikus.
Az lehetett az első fesztivál,
ahol itthon felléptünk.
És nem esett, szóval klassz volt,
és nagyon jó buli.
De mennyi szünet kell a fellépések és a turnék
között? Nem sok.
Nem ismertük a fáradtságot.
Buzgott bennünk az erő és a lelkesedés.
És 13 óra 32 perckor az Apollo–11 felszáll.
1969. JÚLIUS 20.
Kis lépés egy embernek,
de hatalmas ugrás az emberiségnek.
Épp egy sátorban voltunk,
és valaki a Holdra lépett.
El tudod képzelni, hogy Amerikában vagy,
nagyjából még gyerekként, és csak felnézel…
Megy ez a dolog a zenével, és felnézel,
és ember van a Holdon.
Hatalmas ez a világ,
és az emberek 99%-át sokkal jobban érdekli,
hogy a fiúk biztonságban visszatértek a Holdról.
ÜDV ITTHON, APOLLO–11!
De a nap, amikor visszatértek, nekünk is nagy nap volt.
Ennél nincs nagyobb dolog,
ha valaki még gyerek, és énekelni akar.
Kapsz egy aranylemezt. Mi jöhet még?
Mindegy, igaz?
Csak azt akartam elérni,
hogy ez a nagylemez nagy port verjen fel.
Azt akartam, hogy olyan legyen, amilyet még nem hallottak.
Az akusztikus, az elektronikus és a radikálisabb,
sőt akár avantgárd hangzás.
Szóval mikor a keverésre került sor
a Led Zeppelin II-nél,
Eddie Kramerrel kevertem az A&R Studiosban, New Yorkban.
Szerintem csodás munkát végzett.
És ahogy a keverőpultoknál lenni szokott,
sokszor nem csak két kéz volt a pulton.
Akartam valamit a Whole Lotta Love-val,
hogy ne kislemez legyen.
Ezért kigondoltam egy radikális avantgárd részt
a közepére, ami egy hanghullámmal kezdődött.
Aztán mikor rátettem a rétegezést,
ahhoz, amit középre szántam,
teljesen lehangoltam a gitárt,
és csak tépkedtem a húrokat.
Erre jött a panorámázás.
Amikor balról jobbra toljuk a hangot.
És ennyi volt.
A Led Zeppelin II elkészült,
és kiadásra kész lett.
LED ZEPPELIN II A oldal: 1. WHOLE LOTTA LOVE
Texasi Nemzetközi Popfesztivál 1969. augusztus 31.
TEXASI NEMZETKÖZI POPFESZTIVÁL
1969. október 22.
CashBox – Lemezkritika
Billboard – Lemezkritika
A „Led Zeppelin II” új és ütős zene
Rögtön arany
A Led Zeppelin a legnagyobb
Hogy keresett a LED ZEPPELIN 37 000 dollárt
LED ZEPPELIN 2… REPÜL!
Egymillió eladott album Angol turné jöhet
Ötmillió dollár bevétel az USA-ban
LED ZEPPELIN ELSŐ AZ USA-BAN
LED ZEPPELIN VILÁGELSŐ EGYÜTTES AZ ATLANTICNÉL
A Zeppelin megelőzi a Beatlest
record mirror ARANYLÁZ!
1970. január 9-én
a Royal Albert Hallban léptünk fel Londonban,
és ha visszamegyünk még egy évet
1969. január 9-re,
akkor San Franciscóban játszottunk.
Szóval ide jutottunk el egy év alatt.
Elképesztő.
Mi csak élveztük az egészet.
Itt nincs könyvvizsgáló.
Ez olyan, mint egy londoni koncert, szóval
természetesen jön a család.
Ja, olyan, mint valami klántalálkozó.
Csak bemenni, és azokra a deszkákra lépni
elmondhatatlan érzés. Fantasztikus volt.
A saját bulink volt,
szóval kimentünk, és lenyomtuk.
Led Zep!
Köszönjük szépen!
Led Zep!
Apám is eljött arra a koncertre.
Ragyogott a büszkeségtől. Az szuper volt.
Azt mondta: „Ég benne a tűz, meg minden.”
Nagyon jólesett.
John Paullal nagyon jóban vagyunk.
Mármint mindannyian.
A banda tagjai nagyon különböző
egyéniségek, de alapjában jó fejek.
Mindegyik egy külön kategória.
Vagy legalábbis '69-ben az volt,
mielőtt jobban megismertem őket.
Ez olyan fokozatos dolog, nem?
Ezer évig beszélnék Robertről,
mert olyan jól ismerem, hogy az már röhej.
Ugye? És Jimmy igazából nagyon félénk.
De annak, aki úgy ismeri, mint én, jó arc.
Mindannyiukat szeretem azért, amit csinálnak.
És mindig is imádtam a bandában játszani,
így nem kell mást csinálnom.
Eleve így alakult már a legelső napon,
a Train Kept A Rollin'-t játszva,
mert odavonzott minket a pillanat,
és összeállt a dolog.
De már előzőleg minden megvolt hozzá, ami kellett,
hogy működjön.
Akkor miért lenne valaha is vége?
Ha az ember tudja, hogy van benne valami,
ami más,
akkor dolgozni kell rajta.
Dolgozni, dolgozni, dolgozni.
De hinni is kell benne.
És amíg az ember hű tud maradni magához,
a céljaihoz, akkor valóra válthatja az álmait.
Én hiszek ebben.
Hiszem, hogy meg lehet csinálni, mert megtörténik.
Barátaink emlékére:
Feliratok magyar szövege: Kwaysser Erika