Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Becoming Led Zeppelin
Traducerea și adaptarea: nirocino
Copil fiind în Anglia,
trăiam sub umbra celui de-al Doilea Război Mondial.
Părinții și bunicii mei
trecuseră prin două războaie.
După război,
exista o speranță puternică pentru viitor.
În Londra,
multe clădiri erau avariate,
cu cratere.
Era o zonă postbelică.
Era raționalizare. Îmi amintesc
că primeam ouă și lapte și unt și alte lucruri
cu o mică broșură cu cupoane.
Oamenii își reveneau.
În afara Londrei, în West Midlands,
era o viață postbelică semi-suburbană,
liniștită.
Așa că America era visul meu,
o lume total diferită
de a noastră.
Ascultam acest rock and roll minunat
care venea din America.
Și auzeai chitara electrică.
Părea venită de pe Marte,
chiar dacă era din Memphis.
Aici, în Marea Britanie, eram blocați cu acești muzicieni
care erau foarte rigizi,
până a sosit Lonnie Donegan.
Eram atât de fascinat
văzându-l pe Lonnie Donegan cântând.
Era ca un portal.
Oferea un fel de acces
la genul de libertate pe care nu o văzusem în Anglia.
Într-o zi, la școală,
am văzut un tip,
cu mulți oameni în jurul lui.
Îl chema Rod Wyatt,
și cânta melodiile lui Lonnie Donegan.
la o chitară acustică.
M-am apropiat și i-am spus că am și eu una acasă.
El mi-a zis să o aduc
și-mi arată cum o acordez.
Apoi mi-a arătat și câteva acorduri.
Eram absolut nedespărțit de chitară.
Cântam înainte de micul dejun
și pe drumul spre școală.
Acolo voiam să exersez,
dar mi-o confiscau.
Mi-o dădeau înapoi la sfârșitul zilei.
Tata zicea:
"Nu prea înțeleg toată treaba asta cu chitara, dar...
Te susțin,
cu condiția să fii la zi cu școala."
Mama m-a încurajat
să continui și să intru într-o trupă.
Chiar credea în mine.
A fost un lucru important.
Părinții mei jucau în vodevil.
Mama era cântăreață,
tata era comediant
și cânta la pian.
Călătoream cu ei
la baze militare,
unde distrau trupele.
Era spectacol după spectacol, unul după altul.
Acordeoniști și banjo-iști.
M-am hrănit din asta.
Veneam din acea tradiție muzicală.
A fost baza
pentru tot ce am făcut după aceea.
Am crescut în West Midlands.
Linia paternă este de acolo,
iar cea maternă are origini Gypsy.
Am avut o copilărie fără griji,
până când părinții m-au trimis la o școală mare, într-un oraș mare.
Trebuia să devin contabil.
Îmi plăcea școala,
dar când a apărut Little Richard,
era atât de provocator și impresionant
și hipnotic
încât a eclipsat totul.
Atunci am știut că tot ce voiam să fac era să cânt.
Asta a fost.
Seringa era în braț. Pentru totdeauna.
Eu sunt John Bonham.
Mi-a plăcut să bat la tobe de mic.
Mi-am luat primul set de tobe la zece ani.
Am văzut un film cu Gene Krupa,
a fost uimitor.
Aici, în Midlands,
cumpăram discuri diverse.
Johnny Kidd & the Pirates au avut o influență mare.
Îl auzeai la fiecare juke-box.
Aveau difuzoare uriașe,
Tot ce se auzea era basul.
L-am ascultat și m-am gândit:
"Ăsta e sunetul pe care vreau să-l redau."
Când i-am spus tatălui meu, a zis:
"Chitara bas e un instrument nou.
În doi ani nu se va mai auzi de ea.
Ia-ți un saxofon, vei avea mereu de lucru."
I-am spus: "Nu. Vreau o chitară bas, tată."
M-a auzit exersând și a zis: "Vii cu mine.
Uită-te doar la mâna mea stângă."
La pian. Deci...
Am parcurs toate standardele.
Aveam o trupă mică.
Cântam la clubul tinerilor
și am vorbit cu preotul lor.
El voia un organist.
Am spus: "Aș putea fi organistul vostru, dacă doriți."
El a zis: "Da. Bine."
În muzica bisericească trebuie să improvizezi.
Cum nu cântam bine după partitură,
improvizam totul.
Am învățat imnurile.
Îmi dădeam seama care erau.
Nu sunt prea religios, dar era un post bun.
Și el era un preot foarte cool.
Așa am devenit organist și dirijor de cor la 14 ani.
Ceea ce mi-a adus 25 de lire pe an,
cu care mi-am cumpărat un bas Fender.
Obișnuiam să merg la jam session joia seara
la Marquee Club.
După o perioadă,
trupa Carter-Lewis
m-a întrebat
dacă aș vrea să cânt pe discul lor.
Am spus: "Da, sigur."
Am mers cu echipamentul meu,
Pedala DeArmond și amplificatorul
și noul meu Gibson Les Paul.
Trupa mi-a zis
să inventez un solo.
La a doua repetiție, aveam deja o parte din el.
Zvonul despre tânărul chitarist
s-a răspândit
și am primit mai multe sesiuni în studio.
Când am intrat în lumea sesiunilor,
eram cu șapte ani mai tânăr decât oricine.
Nimeni din garda veche
sau actuală,
nu știa influențele
trupelor tinere.
Le știam pe toate:
R&B, blues,
sau rock.
Toată lumea primea discuri
venite
cu vasele comerciale americane.
Începuse boom-ul R&B.
Am mers să-l văd pe Sonny Boy Williamson
la American Folk Blues Festival.
Învățam să cânt la armonică pe atunci.
A fost un asalt uimitor
de muzică de origine necunoscută.
Sonny Boy era aproape totul,
a devenit esența mea muzicală.
Dar în orașul meu natal, aveam eroul meu,
Perry Foster,
cu trupa Delta Blues Band.
Cumva, am reușit să intru
în trupa asta.
Eram pregătit să fiu mod, rocker,
beatnic, orice, doar să cânt
și să atrag atenția,
încercând să fac treaba asta să meargă.
Obișnuiam să cânt și aveam și un loc de muncă.
Lucream cu tatăl meu în construcții.
Erau constructori buni pe atunci.
Dar munca se împuțina,
și muzica devenea mai multă.
Am terminat școala și am format grupuri mici,
și chestii din astea,
cântam local și tot așa.
Muzica soul avea o influență puternică.
James Brown era favorit
pentru sunetul uimitor al tobelor.
M-am gândit: "O să obțin sunetul ăsta."
La 16 ani,
am văzut o trupă în care cânta Robert.
Concertul a mers incredibil de bine era foarte bun.
În public
era un tip cu prietena lui frumoasă.
M-a prins după aia și a zis
că mă descurc,
dar aș fi mai bun cu un baterist adevărat.
Și m-am gândit: "Doamne ferește. Asta e."
Prima dată când am cântat împreună
aveam vreo 16 ani.
A ieșit foarte bine.
John era uimitor.
Un baterist foarte puternic.
L-am privit cu uimire absolută.
Era pur și simplu fantastic.
E competitiv să cânți local.
Când cânți local, ai o perioadă bună,
și totul este lapte și miere,
și apoi, dintr-o dată, nu mai sunt concerte, nu mai sunt bani.
Te întorci de unde ai plecat.
Odată, am rămas fără benzină
și a trebuit să scot din altă mașină.
Poliția m-a prins noaptea târziu,
trăgând benzină printr-o bucată de cauciuc.
El stătea în spate tremurând,
gândindu-se ce o să spună Pat.
Pat a devenit soția lui, și obișnuia să spună:
"Să nu îndrăznești să cânți cu Planty ăla.
E un dezastru complet."
Am terminat școala la 16 ani.
Am picat la majoritatea examenelor
pentru că am cântat toată noaptea într-un club,
cu o noapte înainte de O-Levels.
Și tata spunea:
"Pot să-ți găsesc un post de funcționar."
"Nu, o să găsesc o trupă."
Exista un loc în Londra
numit Archer Street.
Lunea dimineața,
toți muzicienii locali se adunau pentru lucru.
Mergeam acolo de mic.
În fiecare luni dimineața, eram acolo.
Am început să fiu angajat de trupe
în sesiuni de înregistrare.
Iată-l pe Jimmy Page cu chitara lui electrică.
Asta e Les Paul-ul meu, frumoasa mea neagră.
Și această chitară era cea
pe care am cântat în majoritatea sesiunilor mele.
Iată-ne. Intrând acolo să văd
cu ce mă voi confrunta pe acel pupitru.
Sesiunile erau distractive pe vremea aia.
Am ajuns să cânt în multe sesiuni
împreună cu Jimmy.
Sesiunea pentru Goldfinger a fost la Abbey Road.
Jimmy și cu mine eram în secția ritmică.
Era o orchestră completă
și Shirley Bassey.
Toată energia... Doar să fii acolo...
Adică, eram încă un copil.
Și era: "E Shirley Bassey."
În timp ce cântai, o puteai vedea.
Și ea dădea totul.
Așa. Era minunat de privit.
Aceste studiouri lucrau cu o eficiență nemiloasă.
Așa că nu puteai să greșești
ca să intri în ore suplimentare.
Desigur, dacă greșeai,
nu mai erai văzut niciodată.
Aveam o agendă de buzunar ca asta,
pe care o purtam cu mine.
Am cântat în sesiuni cu Rolling Stones,
David Bowie, Petula Clark...
Am fost pe discurile Kinks.
Primul disc Who.
Adică am acoperit o gamă largă.
Dar n-am făcut nimic cu Beatles.
Am lucrat destul de mult cu Donovan
și mi-a plăcut.
Mickie Most era producătorul lui.
Sesiunile astea erau grozave pentru că mă uitam
și puneam întrebări despre diverse lucruri,
și sigur că am făcut-o.
Mi-am făcut un obicei din a întreba inginerii de sunet
cum se făceau anumite efecte, ca ecoul și reverberația.
și cum microfonau
diverse instrumente.
Și, practic, asta puteam să fac.
Mi se permitea să fac asta,
și am avut șansa să am și un solo.
Așa că a fost bine.
M-am dus la Mickie Most
și am spus: "Aveți nevoie de un aranjator?"
"Aveți..." "Da, fac aranjamente.
"Da. Tot timpul." Și...
Nu prea făcusem asta înainte.
Dar tata m-a învățat mereu să nu refuz niciodată munca.
Și, am avut o relație de lucru excelentă cu el.
Obișnuia să treacă cu Rolls-Royce-ul său galben
și să-mi arunce prin cutia poștală
un "Știi ce vrem. E vineri." Și asta era tot.
Cântam la bas în sesiuni șapte zile pe săptămână.
Așa că scriam aranjamente noaptea.
Și apoi, la nouă dimineața
mă duceam la sesiune și făceam cântecele.
Am făcut toate aranjamentele pentru Herman's Hermits
și Donovan,
și am avut destul de mult de-a face cu Lulu.
Pentru că i-am făcut toate aranjamentele
cu Mickie Most.
Am făcut și pentru filme cu ea,
ca Domnului profesor, cu dragoste, care a fost un mare succes în America.
Asta era considerat culmea industriei muzicale.
Tata era incredibil de mândru
când oamenii pe care îi cunoștea și îi respecta
veneau... "L-am văzut pe John al tău la sesiunea cutare
zilele trecute. E ok. E bun, știi."
Și...
Se umfla tare în pene.
Am fost în multe trupe diferite
pe vremea aia.
Și am avut câteva aventuri în studiouri
Dar părinții mei nu erau deloc entuziasmați.
De fapt, când am scos primul meu single la CBS,
ei nu știau nimic
pentru că mi se dăduse alternativa
între lumea academică și muzică.
Pregătirea pentru articolele mele
ca expert contabil sau...
să ies în lume și să fac ce trebuie.
Așa că am ales muzica.
Le-am făcut tuturor cu mâna.
Știam că sunt cântăreți mai talentați decât mine,
dar eu eram acolo.
Aveam caftane, fețe pictate, clopote, tămâie,
...și eram doar...
Robert intra în mai multe necazuri
decât ceilalți prieteni.
E ridicol.
John a venit la mine și a spus: "Ce-i cu toate astea?"
Și am zis: "Da, ai dreptate."
Era sfârșitul lui '67.
Ne-am reunit
și cântatul a mers incredibil de bine.
Așa că am format Band of Joy.
Voiam să amestecăm blues-ul cu psihedelicul,
să facem parte din acea mișcare uriașă.
Am cântat la Frank Freeman's
și la La Middle Earth în Londra.
Am înregistrat Memory Lane în Tin Pan Alley,
prima mea compoziție,
dar nu am lansat-o niciodată.
Nu le plăcea multora,
dar nouă ne plăcea.
Pat țipa la John
să stea departe de mine,
că nu o să ajungă nicăieri.
Așa că a plecat cu Tim Rose
și a cântat I Got a Loneliness și Morning Dew.
Așa mergea treaba.
Aveam un copil atunci. Trebuia să-ți găsești un loc de muncă
într-un grup profesionist ca să faci niște bani
cu care să trăiești.
Am căzut în dizgrație peste tot.
Lucrurile erau grele pentru mine atunci.
Aveam o valiză maro și niște penicilină,
și eram fără adăpost.
Așa că...
Am prins un concert cu trupa asta numită Obs-Tweedle.
Am fost acceptat
în lumea muzicienilor de studio.
Fusesem prins făcând lucrurile
pe care le făceau veteranii când m-am alăturat.
Ca Muzak.
Muzak era ceea ce numeau ei muzică de lift.
Știi?
Foarte dificil de făcut o sesiune Muzak,
Trebuia să le tot întorci și să le cânți,
să le întorci și să le cânți.
Să ajungi la jumătate
fără să-ți fie fizic rău era un miracol.
Așa că știam
că era timpul să ies de acolo.
Toți prietenii mei, ca Eric și Jeff, erau în trupe
și se distrau de minune.
M-am gândit: "Am mult
de oferit."
Și Jeff Beck a spus:
"Ar fi bine dacă ai veni la Yardbirds."
Așa că m-am gândit: "Cum ai vrea să cânți
"dacă ai avea șansa?"
"Corect. Fă-o acum. Asta e oportunitatea ta."
Intrând în Yardbirds cu Jeff,
eram în turneu cu un prieten
și mă distram foarte bine.
Dar în mijlocul unui turneu american,
a părăsit trupa și am fost șocat.
Mi-a dat șansa de a încerca o direcție nouă.
Așa că am preluat chitara solo.
Nimeni nu mai era interesat de Yardbirds
aici, în Anglia.
Așa că am început să ne creștem publicul underground
în America.
A fost o încântare, o încântare absolută,
doar să simt cu adevărat scena de pe Coasta de Vest.
Dar eram împotriva lui Mickie Most,
producătorul nostru,
așa că înregistram toate single-urile astea oribile
pentru radioul AM, radioul pop,
Nu mai voiam să fac single-uri.
Fiind în America
și văzând apariția radioului underground FM,
care punea fețe întregi de albume...
Știam că asta va fi calea de urmat în viitor.
Așa că ăsta era planul meu.
Să fac albume care vor fi puse,
o față întreagă, la posturile FM.
Aveam în minte un sunet nou pentru Yardbirds.
Știam exact ce voiam să fac cu chitara,
în ceea ce privește noile idei pe care le aveam,
cum ar fi Dazed and Confused,
inspirată de Jake Holmes.
Acea chitara mi-a fost dăruită de Jeff Beck.
Am vopsit-o. Am sfințit-o.
Aceasta e chitara care a parcurs întreaga călătorie,
ca Excalibur, sabia mitică.
Am fost la o citire în palmă în Los Angeles.
Chiromanta mi-a spus:
"Foarte curând vei lua o decizie
care îți va schimba viața."
La două zile după asta, la o întâlnire,
ceilalți membri ai grupului au spus:
"Gata. Vrem să ne desființăm."
A fost un șoc.
Imediat m-am gândit: "Acum știu ce am de făcut.
Îmi formez propria trupă.
Știam exact ce voiam să fac.
Mai aveam nevoie doar de un vocalist puternic.
Un cântăreț pe care îl urmăream era Terry Reid.
M-a impresionat.
Am gândit: "Trebuie să-l am în trupă."
L-am rugat pe Peter Grant să-l caute.
Peter Grant era managerul Yardbirds,
Credea cu adevărat în mine.
După destrămarea Yardbirds,
și am spus: "Vreau să formez o trupă,"
Iar el a răspuns: "Minunat!"
"Voi ajuta cum pot."
Peter Grant și Mickie Most
aveau birouri apropiate.
Erau practic față în față..
Apoi am aflat vestea:
"Terry Reid a semnat un contract solo
cu Mickie Most."
M-am gândit: "Serios?"
De la presă? Corect.
Pentru tine. Corect.
Am zis: "Asta e dur."
Totuși, Terry Reid a sugerat
un cântăreț din Midlands într-o trupă numită Obs-Tweedle.
Și m-am gândit:
"Ce nume ciudat!"
El și Peter Grant au venit să mă vadă.
M-a întrebat dacă știu unde e Robert Plant.
I-am spus: "Da. Chiar aici."
Făcea vocalize improvizate incredibile.
Și mi-am zis că sunt minunate.
Așa că l-am invitat la mine acasă.
Încă nu aveam unde să locuiesc.
Mi-am luat valiza, am luat trenul spre Pangbourne
și am bătut la altă ușă.
Da. Ne-am conectat foarte bine.
Cred că se uita prin discurile mele...
"Pe asta o am."
I-am pus versiunea Joan Baez
a Babe I'm Gonna Leave You
I-am spus: "Dacă poți cânta linia de sus,
am un aranjament care se potrivește."
Și totul s-a potrivit perfect.
A fost magic.
A cântat extraordinar.
Știam că se întâmplă ceva special.
Puteam simți energia din jurul meu.
Cântatul lui Jimmy la chitară era extraordinar. Uimitor.
Mi-a spus:
"Avem un baterist în vizor."
Înainte să continue, am spus:
"Nu există baterist pe planetă
care să se compare cu John Bonham.
E pur și simplu genial."
Cânta cu Tim Rose.
Jimmy a spus:"Dacă e așa bun,
"hai să-l vedem."
I-am spus: "John, trebuie să-l asculți pe Jimmy.
"E uimitor." John a spus: "Nici vorbă."
Am insistat: "Ești nebun?
"Nu vrei să faci asta, să cânți folk electric?"
"Vino cu mine." A spus: "Pat m-ar omorî."
"Nu spune asta."
Am spus: "O să vorbesc cu Pat și cu mama ta."
Soția mea, Mo, a citit un anunț: "Jimmy formează o trupă.
"Ar trebui să-l suni.
"Vezi dacă are nevoie de un basist."
Gen: "Nu. Nu pot...
Am multe de făcut.
Am proiecte. Albume..."
Ea a insistat:
"Sună-l, te rog."
Am spus: "Hei, Jim. Am auzit că formezi o trupă."
El a răspuns: "Da, da."
"Îți trebuie un basist?"
El a spus: "De fapt, da.
"Dar e o problemă." Am spus: "Care?"
"Ei bine, bateristul cântă cu Tim Rose
"și primește 40 de lire pe săptămână. Putem să-i depășim?"
Am decis: da, putem.
Peter Grant a găsit un spațiu de repetiții
în Gerrard Street.
Ne-am adunat acolo și am instalat echipamentul.
John Paul Jones era acolo cu instrumentele lui,
iar John și-a montat tobele.
Erau amplificatoare peste tot.
Am ridicat unul...
"Salut. Ce mai faci? Bine."
"Eu sunt cutare. El e cutare altul."
A fost ciudat, de fapt,
să-i întâlnesc pe John Paul și Jimmy.
Venind de unde veneam,
părea o glumă
să primesc telegrame și invitații.
Aveam șansa să devin unul dintre Yardbirds.
Era un dar din cer, nu-i așa?
Am spus că prima piesă pe care vreau să o cânt
e Train Kept A-Rollin'.
Train Kept A-Rollin'. "O știi?"
Am spus: "Nu." A răspuns: "Are 12 măsuri."
"Are riff-ul ăsta." "Ok. Dă-i drumul."
Și asta a fost tot.
Camera a explodat.
Am continuat să cântăm și să facem solo-uri.
Robert improviza.
Nu mai auzisem așa ceva.
Mă așteptam la un cântăreț soul cool
dar era un nebun care țipa
cu o voce fantastică și o gamă incredibilă.
Mi-am zis: "Ce faci acolo sus?
"O să te rănești, omule."
A fost devastator pentru că părea
că asta fusese ceea ce așteptasem.
Eram destul de timid.
Cel mai bun lucru când ești într-o situație ca asta
este să nu spui multe și să mergi mai departe
să înțelegi totul.
Fiind basist,
gândeam la fel,
pentru că secțiile ritmice
sunt extrem de sensibile.
Trebuia să fiu sigur că putem lucra bine împreună.
Din prima clipă
am simțit că vom fi o trupă grozavă.
Totul curgea natural.
Fără nimic forțat.
Minunat.
Când s-a oprit,
am știut toți, că momentul ăsta ne-a schimbat viața.
Energia era pur și simplu electrică.
Toată lumea simțea că se întâmplă ceva special.
Era ceva ce trebuia eliberat.
Hai să mergem la Pangbourne!"
Pangbourne se află pe râul Tamisa.
Când am văzut casa pentru prima dată,
m-am gândit: "E magie pură."
Avea o energie fantastică.
Era un loc al creativității.
Aici am locuit
din 1967 până în 1970.
Ne-am instalat la etaj.
Unde sunt acele ferestre mari,
era o cameră spațioasă.
Acolo făceam repetițiile.
Aveam vedere spre râu. Era superb.
Ne-am apropiat unii de alții.
Munceam mult.
Nu eram leneși.
Nu voiam doar faimă.
Voiau doar să facem muzică.
Lucram la album,
și la alte piese.
care să completeze setul.
Repetam zile întregi,
Se auzea tare.
Ai fi auzit și aici.
Mă așteptam ca cineva să bată la ușă,
dar nimeni nu s-a plâns.
Ne-am organizat rapid.
Existau deja câteva date de turneu
programate pentru Yardbirds.
care erau în Scandinavia.
A fost convenabil că,
era turneul ăsta pe care puteam să-l facem.
Puteam să mergem acolo și să avem beneficiul
de a cânta în fața unui public
departe de Londra.
Am plecat spre Scandinavia
pentru primul nostru concert.
Și am mers cu avionul,
eu și John stând unul lângă altul
fumând o țigară.
Vedeam o mulțime de tacâmuri.
Cuțite, furculițe, de toate.
Lucruri pe care în mod normal le-am fi furat,
erau acolo din abundență.
Nu aveam cum să luăm totul,
ca să coborâm din avion fără să ne ajute cineva.
A fost minunat. Totul era acolo.
Gin, tonic, oameni.
Oameni amabili și fermecători.
Aer condiționat. A fost... Am plecat.
Pentru că nu puteai... Ce puteai să faci?
Nu puteai să te mai întorci la mami atunci.
Când le-am spus oamenilor care mă angajaseră
că renunț la munca de sesiune,
că mă alătur unei trupe rock 'n' roll,
toți au spus: "Ești nebun. Ești complet nebun."
La chitară bas, John Paul Jones.
John Paul Jones.
La tobe, John Bonham.
Chitară solo, Jimmy Page.
Și eu, Robert Plant.
Da! Bine!
Da!
Totul a mers atât de bine
încât trupa a început să lucreze la album
imediat după ce s-a întors din Scandinavia.
De cât timp eram împreună atunci? O lună?
Am mers la Olympic Studios
noaptea, timp de câteva săptămâni.
Prima sesiune a fost pe 25 septembrie,
în 1968.
"Sosire după ora 23:00."
Hai să începem.
Corect.
Acolo e Glyn Johns, legendarul Glyn,
la pupitrul Helios,
construit special pentru Olympic Studios.
El se ocupa de ingineria sunetului.
Set tobe, prima sesiune.
John, Jimmy și John Paul
erau mult mai conectați în sesiunile astea,
pentru că înregistrau live.
Totul trebuia să funcționeze perfect.
O dublă era o dublă.
Atmosfera era electrică.
Eu încercam să mă potrivesc cu ei.
John Paul Jones a adus un bas incredibil,
o forță muzicală de neignorat.
Eram fascinat de ritmul lui John.
Aveam un respect imens pentru el.
Încercam să-l evidențiez,
să-l susțin
și să-i dau spațiu.
Dubla 3.
Puteam să fac un riff și să las o notă afară
John o completa perfect,
iar ritmul prindea viață instant.
Voiam să dau tot ce aveam în album.
Să cânt la chitară acustică,
pedal steel guitar,
slide guitar, chitară electrică.
Voiam să creez multe texturi
și stări
care să capteze complet ascultătorul.
Albumul trebuia să fie o călătorie într-un tărâm nou.
Chitara, în Black Mountain Side
nu era acordată normal.
Se apropia mai mult de un sitar.
Jimmy și John Paul erau în apogeul formei lor.
Cântaseră pe atâtea piese diverse
încât se puteau adapta oriunde.
Totul le venea natural.
Asta ne-a dat o paletă incredibilă de sunete.
cu care să ne jucăm.
Jimmy a produs albumul.
A fost grozav,
pentru că are avea sunet diferit,
și îmi place asta.
Avea idei clare despre microfoane.
Știa exact ce voia să audă.
Au fost niște lucruri foarte complexe.
Mixajul a fost complex.
Ecoul invers din You Shook Me.
Întorceai banda, aplicai ecoul,
apoi o întorci înapoi
iar ecoul venea invers.
Făceam tranziții fluide între melodii.
Și foloseam tot felul de efecte.
Albumul trebuia să capteze complet
atenția ascultătorilor.
Era minunat.
Aveam acele difuzoare electrostatice imense
în sufrageria mea.
Te puteai așeza chiar lângă ele.
Și pur și simplu dădeam muzica tare.
Dacă îți finanțezi singur albumul,
ai mult mai mult control.
E mult mai bine decât să te bazezi pe o bandă demo.
Dacă știai ce faci,
finalizai albumul
și apoi negociam contractul.
Producătorul american Bert Berns
făcuse o treabă fantastică la Atlantic Records.
M-a dus acolo în 1964,
și am spus că ar trebui să țintim spre Atlantic.
Așa că asta am făcut.
Ne făcusem partea noastră,
iar Jimmy și Peter urmau să convingă oamenii
că aveau nevoie de el.
Jimmy avea cheia unui început de regat.
A plecat la New York cu Peter.
Prin ei, au ajuns la Jerry Wexler.
Am pus albumul.
Puteam să-l ascultăm, indiferent de ce credeau ei,
l-am ascultat cu Jerry Wexler.
Atlantic nu avea voie să remixeze nimic.
Era perfect. Era gata.
Secvențierea era perfectă.
Nu se vor scoate single-uri.
Eram de părere
că single-urile distrugeau spiritul trupelor.
Nu voiam să lăsăm asta să se întâmple.
Am spus clar: "Suntem o trupă de albume.
"Nu facem single-uri."
Aveam control total asupra albumului.
Apoi, semnez contractul.
Peter arăta cool,
ca un șef mafiot.
Peter și Jimmy aranjaseră
încât Atlantic nu putea influența muzica noastră.
Au mers acolo spunând: "Uite, vreți trupa asta,
Vă dăm muzica."
Peter nu lăsa pe nimeni din casă de discuri
să se apropie de studio.
Sau de trupă.
Toți erau terifiați de el.
Să ai libertatea asta... Adică, era nemaiauzit.
În loc să păstrăm numele Yardbirds,
trupa era destul de puternică pentru a începe de la zero,
Am decis să schimbăm numele.
Keith Moon sugerase Led Zeppelin.
M-am gândit că ar fi un nume grozav.
M-am gândit: "Da. Ăsta e un nume teribil.
"Nimeni n-o să-și amintească asta."
Dar nu am putut să vin cu unul mai bun,
așa că Led Zeppelin am fost.
Dintr-odată eram tată și aproape căsătorit.
Și eram în trupa asta
Led Zeppelin.
M-am întors la părinții mei cu inima deschisă.
Mi-am sunat mama și tata și am spus:
"Poate vreți să o cunoașteți
pe viitoarea noră."
Și așa, desigur,
au deschis ușa.
Pe 9 noiembrie 1968, am cântat la Middle Earth.
Și, ca să sărbătoresc,
m-am căsătorit în aceeași zi.
Încercam să fac cât mai multe lucruri într-o singură zi.
Mașina s-a stricat pe drum spre concert.
Toate chestiile astea.
Ne dădusem seama ce urma să cântăm
și cum.
Primele trei piese au fost bam, bam, bam!
Puteai vedea oamenii gândindu-se: "Ce naiba se întâmplă?"
Era un lucru amuzant,
Nu puteai cânta la concerte mari în Anglia.
Spuneai:
"Vrei să iei niște date cu Led Zeppelin?"
și tot felul de chestii de genul ăsta.
Și nimeni nu rezerva trupa.
Atlantic a decis că
albumul va ieși pe 12 ianuarie,
dar numai în America.
Așa că Peter a început să ne organizeze un turneu.
Era Ajunul Crăciunului când trebuia să plecăm.
Dintr-odată îți dai seama că albumul urmează să iasă,
așa că trebuia să mergem în America să cântăm.
Eram îngrijorat că nu mă voi simți bine acolo.
Pat tot spunea:
"Ți-am spus să nu lucrezi cu el."
Dar ea și Maureen erau prietene apropiate.
Împărtășeau bucuria
pentru ceea ce făceam eu și John.
Așa că am mers mai departe.
Să merg în America era un vis din copilărie.
La început, am deschis pentru Vanilla Fudge.
Singura trupă care ne-a sprijinit cu adevărat.
Ei au fost alături de noi
când nu aveam nimic.
Carmine și John Bonham
au avut o conexiune incredibilă.
Se studiau reciproc
și improvizau împreună.
A fost un mare schimb de energii între toți.
Denver a fost primul concert.
Era ca și cum am fi cântat într-un hangar de avioane.
Nici măcar nu era multă lume.
M-am gândit: "O, Doamne."
Dar am zis: "Hai să ne concentrăm
"ca și cum am cânta într-un club,
și să cântăm pentru noi."
"Nu vă faceți griji dacă locul
e pe jumătate sau complet plin.
Hai să cântăm doar pentru noi."
După câteva concerte cu Fudge,
am ajuns la Whisky a Go Go în LA
și apoi în San Francisco.
Albumul era deja difuzat
la radiourile underground.
Oamenii deveniseră foarte curioși
să vadă trupa pe care o auziseră.
Așa că am decis să intrăm acolo cu toată energia.
Să cântăm ca și cum ar fi fost prima oară.
Să dăm tot ce avem.
Suntem în culise la Fillmore,
Peter Grant spune:
"Orice s-ar întâmpla,
"dacă nu reușiți aici, s-a terminat."
După acel moment, știam că suntem pe drumul cel bun.
Totul se răspândea ca un incendiu.
Popularitatea noastră creștea rapid.
Oamenii dărâmau ușile ca să intre.
La Boston Tea Party, am simțit energia Americii.
Lucram în toată America,
de la Coasta de Vest la cea de Est.
La radiourile FM difuzau albumul.
Anunțau fiecare față și apoi o redau complet.
Un mesaj scurt de la sponsor și apoi cealaltă față.
Oamenii ascultau,
apoi aflau că trupa cânta în orașul lor.
Așa ajungeau cu toții la concerte.
Rock 'n' roll cu Led Zeppelin.
Robert Plant este aici și știu că te simți bine acum.
O să pun un alt apelant la telefon.
Sunteți în direct. Este Robert Plant?
Ocazional, da.
Vreau să știți că am insuficiență cardiacă.
O, Doamne.
Nu-mi spune. Ai nevoie de un doctor.
Vreau doar să știți că sunteți atât de sexy.
E incredibil.
Vă mulțumesc. Dumnezeu să te binecuvânteze.
Următorul? Alo?
Voiam să vă văd aseară,
dar n-am putut să iau bilete.
A fost bine aseară.
Cum te numești? O, lasă.
Alo? Salut.
Salut. Ghici ce. Cred că ești un șmecher.
Ce înseamnă asta?
Înseamnă că ești un bărbat foarte arătos.
Super tare.
Mi-a plăcut foarte mult concertul.
Mi-a plăcut foarte mult.
Chiar cred că ești un șmecher
și continuă să faci ceea ce faci.
E foarte drăguț din partea ta. O vom face.
Anticiparea era copleșitoare.
Pur și simplu imensă.
Întoarcerea în Anglia cu această experiență…
simțeam că trebuie să tac.
Albumul nici măcar nu fusese lansat acolo.
Nu aveam nimic de spus.
Oamenii ar fi râs de mine.
Așa că Bonzo și cu mine ne întâlneam și spuneam:
"Ce a fost asta?" "Nu știu."
"Ce s-a întâmplat?" "Nu am idee."
Doamne, a fost incredibil. Ridicol de bun.
Ne-am întors din America
și simțeam că ne-am schimbat complet.
Eram într-o formă incredibilă.
Dar succesul te afectează, știi.
Aveam doar 20 de ani,
brusc au apărut droguri
și erau o mulțime de fete,
și personaje care apăreau de nicăieri.
O întreagă subcultură construită în jurul faimei.
Mai ales faima la începuturile ei.
Era acel moment când simțeai
că vine ceva nou.
Se simțea bine, exact cum ar fi trebuit.
Totul se întâmpla fără presiunea presei.
Care nici măcar nu părea să ne placă.
Recenziile erau puține,
dar Rolling Stone s-a remarcat.
Îmi amintesc că am citit recenzia,
și m-am gândit: "Despre cine vorbesc ăștia?
"Oare despre noi?"
Mulți dintre acei critici
nu știu dacă studiau muzica ca să o critice sau dacă
erau mai preocupați
de activități sociale.
Contează cu adevărat reacțiile altora?
Dacă cânți așa, da.
Din păcate, nu poți ignora asta.
Asta te poate afecta.
Din fericire, noi patru nu ne lăsam influențați.
Ne interesa mai mult energia dintre noi.
Primul album a fost criticat dur.
Mulți spuneau: "Nu.
Zeppelin nu e genul meu de muzică."
Dintr-un motiv sau altul.
Pentru noi, era aproape amuzant.
Am muncit enorm,
iar oamenii au început să înțeleagă.
Apoi au spus și prietenilor.
"Ia și tu un bilet!"
Locurile erau pline.
Oamenii simțeau energia noastră,
nu ceea ce citeau în presă.
Fiecare concert era o experiență intensă.
Era o comuniune
între noi patru.
Puteam să schimbăm direcția spontan,
să o ducem în umor,
intensitate sau agresivitate.
Asta arată cât de bine suntem conectați.
Putem schimba direcția oricând,
iar toți ne urmează.
Dacă chitara conduce, toți o urmează.
Pot doar să mă abțin și să schimb asta.
Improvizația e la un nivel incredibil.
Cu Dazed and Confused,
intensitatea crește, devine hipnotizantă.
Hei!
Știam ce aveam.
Voiam să-i surprind pe toți cu acest album.
Aveam o viziune completă pentru el.
Urma să fie cinematografic
în abordarea modului în care se face muzica,
fără a menționa ce vor adăuga overdub-urile și layers.
Așa că am cerut o repetiție acasă.
Am exersat două piese noi:
Whole Lotta Love
și What Is and What Should Never Be.
Jimmy se așeza cu o chitară acustică
și lucram la melodii împreună.
El cânta ce compusese,
iar apoi, împreună, modelam.
Am intrat în Olympic Studios în aprilie,
foarte entuziasmați să revenim în studio.
Compozițiile mele începeau să capete formă
în mijlocul acestei vibrații muzicale.
Cu Whole Lotta Love,
Jimmy lucrase la refren.
Mi-a arătat riff-ul său, absolut incredibil.
Pentru versuri, am cântat un fragment de Willie Dixon.
Și, era ca...
Luam influențele din blues
și le transformam.
Le reinterpreteam în stilul nostru.
Cred că nu are sens să ai Whole Lotta Love
și apoi să ai un alt riff
care avea cam același fel de sunet.
What Is and What Should Never Be avea o altă abordare.
Versuri liniștite
care duceau spre un crescendo intens.
Nu era un refren puternic,
ci mai degrabă o acumulare de energie.
O oportunitate de a evidenția
puterea lui John Bonham și forța trupei.
Totul se îmbina perfect.
Turneul care urma să înceapă
părea că va fi o adevărată aventură.
O oportunitate de a înregistra în diverse locații din America.
Scopul era să ne inspirăm din energia publicului.
Să captăm reacțiile oamenilor.
Era o bucurie autentică
să lucrăm în studiourile din Statele Unite.
Energia turneului se reflecta în muzică.
Documentam fiecare moment
prin înregistrări.
Toba lui John Bonham umplea
întregul spațiu stereo.
Așa se puteau plasa și stratifica instrumentele în mix.
Creând un echilibru între interior și exterior.
Știa să acordeze.
Avea știința acordării tobelor.
Când lovea,
rezona din partea de sus.
Pur și simplu proiecta sunetul.
Cânta din încheieturi,
nu doar din brațe.
Dar accentul pe toba mare se simțea puternic.
și îl simțeai în stomac.
Era foarte inventiv.
Și inspira să cânți cu el.
Auzind ce făcea,
voiam să creez ceva
care să se potrivească perfect.
Asta îmi plăcea cel mai mult, să mă armonizez cu el.
Ca toată lumea să se audă.
Asta era important pentru mine,
la un disc Zeppelin:
să se audă fiecare.
Înregistram ce ne plăcea.
Zeppelin avea influențe diverse.
Ascultam lucruri diferite.
Și întotdeauna am spus
că Led Zeppelin era punctul nostru de întâlnire.
Între noi toți.
A fost încurajator să depășim reținerile
și să creăm
un parteneriat de scriere cu Jimmy,
unde depășeam reținerile
și posibilele stânjeniri.
Scrisul e ceva intim.
Te expune.
Scrisesem câteva versuri pe primul album,
și de asemenea pe al doilea,
dar nu eram la fel de încrezător în versurile mele
ca în cântatul la chitară.
Trebuia să mă gândesc
ce fac ca solist vocal
și ce melodie
sau chiar poveste aduc.
Voiam să-l inspir prin muzică
ca să scrie versurile.
Așa a scris versurile pentru Ramble On.
Da, asta e...
o schiță a lui Ramble On.
"Frunzele cad. E timpul să plec."
Asta e povestea vieții mele.
Voiam multă textură și stratificare
mai ales la chitară, în Ramble On.
Are multe părți de chitară.
E o chitară care rulează
peste versuri.
și textura solo-ului.
Era o bucurie să creăm piesele,
fiecare adăugând ceva unic.
și să spunem: " Ce-a făcut cu asta?"
Atâtea influențe diverse
de unde proveneau.
Intimitatea scrisului
e o mare descoperire,
pentru că e o expunere totală.
Copil fiind, părinții m-au dus în locuri mistice,
și ruine,
rezonanțe ale altor culturi.
Așadar,
despre asta e cântecul:
eu, tu și ceilalți oameni.
Concert după concert, noapte după noapte,
poate aveam 20 de cântece din care să alegem la momentul ăla.
Curând aveam să avem 40.
Deschisesem o ușă către America și era o licărire de lumină,
și, evident, urmează să deschizi ușa cu piciorul
și să intri și să...
E un continent imens.
Și chiar voiam să răspândim vestea
prin spectacole live.
La început, turneele au fost oribile,
durând luni întregi.
Trei dintre noi aveau deja familii
la momentul ăla,
și eram la al cincilea turneu în șapte luni,
departe de copii.
E dificil cu familia.
Soția mea venea uneori, dar apoi pleca.
Venea la New York.
Lua copiii la cumpărături.
Mergeam la spectacole. Era minunat.
Dar apoi se întorceau acasă și ne lăsau
să continuăm turneul prin restul țării.
Nu erau autobuze de turneu.
Luam orice transport găseam,
ajungeam la concert, cântam, și Richard Cole încerca,
să găsească următorul loc sau chiar orașul uneori.
Îți dădeai seama întotdeauna când era...
Ajungeai la o intersecție și îl vedeai făcând așa...
Spuneai: "Nu. Ne-am rătăcit din nou."
Turneele în Anglia erau mai ușoare.
În America, stăteam în hoteluri
și ne certam
cu niște cretini.
Te afecta
ce se întâmpla peste zi.
Doar avioane comerciale,
trezit devreme
și așteptat în aeroporturi.
Dar așa au ajuns toți să ne audă în America.
După America,
toată lumea voia să ne rezerve.
Schimbare de ton.
Nu exista publicitate,
ajungeam la concertele britanice
și ne întrebam, cum știau oamenii că venim?
Era doar din gură în gură.
Îmi plăcea stimulul
călătoriei și atenției.
Ce știi dacă nu cauți?
Trebuie să ieși și să cauți.
Cântam la festivaluri în America
la doi ani după Vara Iubirii.
Știu că asta nu are nicio semnificație reală,
dar pentru mine avea,
pentru că eram într-un loc unde voiam să fiu,
emoțional.
Îmi amintesc că John făcea o probă de sunet
la Festivalul de Jazz Newport
și vedeam bateriștii lui James Brown
ieșind pe uși diferite
și spunând: "Ce... Ce se întâmplă aici?"
Și el spune...
El spune: "Da. Știu. Știu cine mă privește."
Dar a fost minunat. Știi.
Asta a făcut Zeppelin unic în felul ăsta.
E doar felul în care aborda ritmul
și ce făcea.
Am înregistrat toate cântecele
pentru Led Zeppelin II în turneul ăla.
A fost ca un uragan.
Un vârtej de energie.
Nu prea avusesem ocazia,
din cauza Americii,
să ne concentrăm acasă.
Așa că ne-am întors și am cântat
la primul nostru festival britanic.
Și te întrebi,
dacă va rezona.
O să aducă asta acasă?
Să văd imagini în mișcare
de la primul Bath Festival e uimitor.
Probabil primul festival
britanic
fără ploaie,
și a fost distractiv.
Cât timp liber
vrei între turnee?
Nu mult.
Nu simțeam oboseala,
doar energie.
La 32 de minute după oră,
decolare Apollo 11.
Ăsta e un pas mic pentru om,
un salt uriaș pentru omenire.
Îmi amintesc că eram într-un cort,
când cineva a aterizat pe Lună.
Adică, să fii în America,
ca un copil, și doar să te uiți în sus...
Ai chestia asta cu muzica care se întâmplă
și te uiți în sus și e un om pe Lună.
E o lume mare acolo,
majoritatea erau interesați
de întoarcerea sigură de pe Lună.
Dar ziua întoarcerii a fost mare și pentru noi.
Asta e cea mai mare chestie
pentru un tânăr cântăreț.
Primești un disc de aur. Adică, ce se întâmplă după?
Nu contează, nu-i așa?
Chiar voiam să mă asigur
că albumul ăsta o să entuziasmeze lumea.
Voiam să fie ceva ce nu mai auziseră până atunci.
Acustic și electric,
radical și avangardist.
Atunci când a venit vorba de mixaj
pentru Led Zeppelin II,
l-am mixat cu Eddie Kramer la A&R Studios din New York.
Cred că a făcut o treabă uimitoare.
Și, așa cum era cazul cu mixajele astea,
adesea cu mai multe mâini pe pupitru.
Voiam ca "Whole Lotta Love"
să nu fie un single.
Așa că am pus o secțiune avangardistă
la mijloc care începea cu o undă sonică.
La overdub-uri,
pentru ce urma să intre la mijloc,
am dezacordat chitara
și trăgeam de corzi continuu,
cu mult panning,
Asta înseamnă să muți lucruri de la stânga la dreapta.
Asta a fost tot.
"Led Zeppelin II" era finalizat
și gata de livrare.
9 ianuarie, în 1970,
am cântat la Royal Albert Hall în Londra,
și dacă ne gândim un an în urmă,
9 ianuarie 1969,
cântam la San Francisco.
Progresul unui an întreg.
Era extraordinar.
Mă distram de minune.
Niciun contabil autorizat aici.
Concert londonez,
aici vin familiile,
O adunare a clanurilor.
Doar să intri acolo și să calci scândurile alea
era ceva deosebit, Era fabulos.
Era propriul nostru spectacol,
așa că pur și simplu am ieșit acolo.
Led Zep!
Led Zep! Led Zep!
Led Zep!
Mulțumesc foarte mult.
Led Zep! Led Zep!
Led Zep!
Tata a fost la spectacol,
era foarte mândru,
A spus: "Are o mare pasiune și foc și toate alea."
A fost foarte frumos.
John Paul și cu mine, ne înțelegem foarte bine.
Adică, toți ne înțelegem,
deși suntem diferiți
ca personalitate, dar sunt băieți buni.
Sunt o categorie aparte.
Pe la mijlocul lui '69,
i-am cunoscut pe fiecare dintre ei.
E un lucru gradual, nu-i așa?
Aș putea vorbi despre Robert la nesfârșit
pentru că îl cunosc atât de bine.
Jimmy e destul de timid,
dar cunoscându-l așa cum l-am cunoscut, e chiar grozav.
Îmi place fiecare pentru ce face.
Întotdeauna mi-a plăcut să cânt în trupă,
nu am nevoie de altceva.
Am ajuns acolo de la început,
în prima zi,
cântând Train Kept A-Rollin',
pentru că eram atrași de momentul ăla
și a funcționat.
Tot preambulul la asta era pur și simplu acolo,
aruncându-l în aer.
De ce s-ar opri?
Dacă ai ceva diferit
în tine,
trebuie să muncești pentru asta.
Trebuie să muncești și să muncești și să muncești.
Trebuie să crezi în asta.
Dacă rămâi fidel,
îți poți realiza visele.
Chiar cred asta.
Cred că asta se poate face, pentru că asta se întâmplă.
Traducerea și adaptarea: nirocino