Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové,
Bert Kreischer.
ŠŤASTLIVEC
Je fajn být doma.
A taky je fajn nebýt tlustý prase.
Tlustej jsem pořád...
ale chvíli jsem nebyl.
Zhubnul jsem 20 kilo.
Jo.
Tomu neuvěříte. Zhubnul jsem tolik,
že jsem tuhle viděl, jak mi manželka kouří péro.
Na vlastní oči. Viděl jsem to. Čupakabra existuje.
Vyděsilo mě to.
Kouknu dolů, obvykle tam vidím pupek. A říkám: „Co to sakra je?“
Vyděsil jsem i ji. Říkám: „Alexo, rozsviť v ložnici.“
Kéž bych to neviděl.
Jako představa je to lepší.
Když jste tlustí a neviděli jste to, protože kdybyste se nahnuli, poserete se...
Roky to posloucháte a je to čím dál lepší.
Zní to, jako když máma vylizuje kornout od zmrzliny. Prostě...
Pak jsem to viděl.
Jako když někdo prvně zkouší bubble tea.
Vyděšenej pohled, něco vám vletí do krku, nevíte kdy.
Manželku miluju.
Je jí padesát... Málem jsem se z toho poblil.
Padesát tři.
Něco vám řeknu. No jo.
Kdykoli s ní mám sex,
dojde mi, že píchám nestarší osobu, co jsem kdy píchal.
A líbí se mi to. To je to ujetý. Kdybych viděl dnešní fotku svojí ženy
v době, kdy mi bylo 18, zeptám se, jestli jsem vozíčkář.
Pak začnete šukat babu v menopauze
a řeknete si, že to je pecka.
Jako baseballová rukavice, co máte už 20 let.
Voní, prsty vám do ní přesně zapadnou. Na tvoje prsty by byla moc velká.
Mám ji už fakt dlouho.
Na správných místech je pomačkaná, buším do ní koulema už 25 let.
Něco vám řeknu, jste jiná liga. Vy jedete panáky skořicový whisky.
To mě nebere. Já chci menopauzu. Ta je jako skotská.
Je pro chlapy. To byste nepochopili.
Komplexní, kouřová, plná.
Co bych asi řekl dvacítce po sexu?
„Na 15 minut si zapni iPad.“
Potřebuju ženskou, co se potí, když spí.
Fakt se potí, kámo. Manželka se potí jako černošskej kazatel v neděli.
Ráno ji obejmu a je to jako objímat delfína.
Smrdí jí kozy.
Kozy jsou to parádní, ale smrdí.
Jednou ráno jsem sral
a ona čichala k podprsence. Ptám se, co dělá. Prej divně smrdí.
„Jak zlý to může bejt?“
Jako hokejová rukavice. Říkám:
„Musíme ti mejt kozy. Ty na tobě mám nejradši.“
Nasadili jí...
Nasadili jí testosteron a progesteron, nemám vám to říkat.
Nevím, co to dělá z lékařskýho hlediska, ale můžu říct, že to z ní udělalo děvku.
Šuká mě, jako by mě chtěla nakazit AIDS.
Tahle ženská souloží, jako by chtěla zelenou kartu.
Tuhle volala, jestli chci sex po telefonu. Říkám: „To si kurva piš.“
Chtěl jsem ho už 20 let. „Zavolej, až budeš na ubytování.“
Rozběhl jsem se.
K ubytování s tvrdým pérem. Víte, jak těžký to je?
Jak to ti násilníci dělají?
Pak jsem měl sex po telefonu
s 53letou ženskou, co nekouká na porno
a nezná všechny ty parádní úhly.
Položila mobil na polštář a já viděl bradavku a větrák na stropě.
Musíte to zaonačit. Nechcete ji nasrat. Mozek vám říká: „Sakra, ukaž mi kundičku!“
Ale to říct nemůžete. Tak řeknete, ať otočí mobil.
A ať si ho dá k nohám, abyste ji viděli zespod a trochu zepředu.
Ona na to: „Ty chceš vidět frndu?“
„Zlato, to jsem neřekl.“
„Chceš vidět kundu?“ Tak říkám: „Radši nebudeme mluvit.“
Říká, že prý chci vidět, jak si mastí pekáč.
A já jen: „Zpomal, holka moje.“
Pak začala a já říkám: „Jo, vymasti si pekáč.“
Ať se tomu u vás říká jakkoli, pokračuj.
A pak řekla, že chce vidět mě.
Říkám, že tak to nefunguje.
Že má koukat na můj obličej.
Prý mě chce vidět, jinak skončí.
Nejhorší tři minuty mýho života.
Telefon metr ode mne, zírám na to okýnko nahoře.
Vidím se, jak jedu...
A FaceTime má novou funkci.
Nevím, jestli jste si všimli, ale když vztyčíte palec,
střelí vám to tam palec nahoru.
A žalud mýho péra v hrsti vypadá jako vztyčenej palec.
A já na tý obrazovce jedu...
Žena se ptá, jestli se někdo nekouká.
A já nevím, jestli to nestreamuju!
„Lidem se to líbí, zlato. Fakt to žerou.
Divím se, že tohle porno někoho zaujalo, ale jebat na to.“
S mamčou jsme to rozjeli.
„Pěkně tomu naložím!“
Měl jsem brejle na čtení.
Víte, co za trapas by bylo, kdyby to někam uniklo?
Vypadám jako smutnej námořník.
Cecky až na pupku.
Máte brejle na čtení, pane? Máte brejle. Máte...
To je něco pro starý lidi.
Pěkně pro starý lidi.
Musím mít brejle na čtení. Bojoval jsem s tím.
Ale měli jsme problém. Vezl jsem nejstarší dceru na vysokou.
Agentka mi psala, že má dvě auta. Armadu a Escalade.
Armadu neznám, tak píšu, že chci auto jako hrom.
Nevšiml jsem si,
že jsem omylem vynechal
písmeno H ve slově „hrom“.
Má rasistická hláška
přišla ženě jménem Felicia.
V panice jsem to ukázal dceři. A ona: „Co to sakra píšeš?“
Vzala to v pohodě. Prý to bude Escalade.
Auta jako hrom už nehledám.
Teď jen auta jako kráva.
Brejle mi zařídila LeeAnn. Objednává mě k doktorům.
To je něco pro starý.
Když si za vás manželka píše poznámky.
Byl jsem u kardiologa a ona: „Myslím, že ti řekl něco jinýho.“
Rozhodně se nepletla.
Řekl jsem jí, co jsem chtěl slyšet.
Zvládnu ho zpracovat. Rozesměju ho, zapomene, co říkal, a dá mi prášky.
Ptal se, co dělám, abych něco shodil. „Přepnul jsem váhu z liber na kila.“
LeeAnn mě brzdila, ale já se nedal, chtěl jsem ten Xanax.
Brejle jsme kupovali spolu, vybrala je ona. A fakt mi to v nich sluší.
Nasadil jsem si je a čekal na ni v posteli.
Vešla tam a říká: „Sakra, fakt ti slušej.“
A já na to: „Vykuř mi péro, couro.“
Přišla mě políbit a mně došlo, že jsem ji v tomhle rozlišení neviděl už deset let.
Brejle jsem rozšlapal a zachránil manželství. Je to tak...
Ne, nasrat.
Miluju ji. Fakt ji miluju, jo.
Kdyby mě podvedla, zabiju ji. To je láska, ne?
V klidu, dcery bych zabil taky, nebudu svobodnej táta.
Začnu znova.
Kdyby umřela, dostanu dva miliony dolarů. Ty krávo. Jak mám bejt na pohřbu smutnej?
Když vím, že budu mít loď?
Ale klíčem je tohle. Kdo je v naší situaci, s dětma na vysoký,
mám klíč ke spokojenýmu manželství.
Tohle dělám každý ráno, nekecám.
Každý ráno najdu manželku, ať je kdekoli.
Nic neříkám, jen k ní přijdu a pořádně ji obejmu.
Nakloním se k ní a políbím ji.
Ona se na mě podívá a políbí mě.
A v tu chvíli si vzpomenu na ženu, na dívku, kterou jsem si vzal.
Přesně tak.
Slyšíte, jak jásají?
Vědí, že když se podívají nahoru, napne se jim pleť.
A když ji chytíte za ušima a zatáhnete, zase ji tam vidíte!
To je ta holka, co mi kouřila na skútru.
Dělávala to, je to vidlačka. Píchali jste někdy vidlačku?
Je to jako chytat divočáka. Je to šílený. Drsná vidlačka. Psa vychovává lopatou.
Jejímu tátovi jsme museli zabavit pár vlajek.
Je to taková vidlačka, že se její bratranec a sestřenice vzali.
A mají dítě.
Má dcera Ila na to řekla: „Tak by to být nemělo.“
Moje žena, láska mýho života, nám s vážnou tváří řekla věc,
co si jednou dám na tričko.
Podívala se na nás a řekla: „Sakra, jsou příbuzní, ale ne pokrevně.“
Je tu řeč o incestu, to chápete.
A ona řekne, že jsou příbuzní, ale ne pokrevní?
Viděl jsem jejich dítě.
Jsou pokrevní.
Rozhodně jsou pokrevní, fakt jo.
„Čau, bratránku.“
Moula, co dejchá pusou a olizuje okno.
Blbějšího člověka neznám. A to jsem vyrostl v Lutzu.
Jsem v Alabamě na molu.
Zapadá slunce, nemám tričko, v ruce koktejl, užívám si to.
A najednou cítím malý vidláče.
Křupky a limča.
Pohled jak ze Smrtícího bumerangu.
Říká: „Hej, pane.
Hoďte mě do vody.“
Říkám mu, ať skočí.
A on že ne.
Ať ho tam hodím.
Tak říkám, že když se nakloní,
půjde to samo.
Umívá se a říká:
„Pane, udělejte to jako ve wrestlingu.
Hoďte mě tam.“
Tak jsem souhlasil.
Svoje dcery jsem týrat nemohl. Ale tomuhle dám zabrat.
Snad mu vyrazím dech. Což je to nejlepší, co od děcka slyšíte.
Pět nejlepších zvuků na světě. První je ženská... Ne!
První je hluchej člověk, co se směje. Nejlepší zvuk. A to myslím dobře.
Je to nezřízená radost.
Bez fentanylu.
Dva smějící se hluší zní, jako by kopali holuby.
Na hotelu jsem měl pokoj vedle hluchejch milenců.
Vyhonil jsem si dvakrát.
Nekecám.
Myslel jsem, že se hádají o pizzu.
Každopádně...
Chytil jsem toho smrada pod krkem, otočil ho zády k jezeru a zvedl.
Chycení a hození za krk.
A jak jsem ho zvedal, slyším jeho mámu:
„Neumí plavat!“
Debilní Lennie z O myších a lidech
zapomněl, že se nenaučil plavat.
A já vypadám jako ruka boží, co ničí ďáblovo sémě.
Dopadl do vody a zmizel pod hladinou.
Mámy kolem ječí: „Berte, zachraň ho!“
Přemýšlel jsem, jestli nejde o přírodní výběr.
Ale zachránil jsem ho.
Je příbuznej.
Je příbuznej sám se sebou.
Vytáhl jsem ho na mělčinu.
On řekl to nejlepší, co od dítěte uslyšíte.
Víte co?
Ne.
„Neumím plavat.“
„Nekecej, pitomče. Proč jsme asi oba mokří? Nevíš?“
On že si myslel, že má plovací vestu.
Lámalo mi to srdce. Znám to. „To jsou tvoje cecky.“
Přiběhla jeho máma, dala mu to sežrat. „Nechápu, co to s ním je.“ A já...
LeeAnn mě seřvala, protože jsem si před skokem do vody vyndal vape z kapsy.
Ženský pak odešly, my zůstali sami jako dvě povadlý péra na orgiích.
Koukl na mě a povídá: „Promiňte, pane. Nechtěl jsem nás dostat do maléru.
Ale kdybych si vzal vestu,
hodil byste mě do vody?“
Tak říkám, že hrozně rád budu trávit čas
hulením a jeho házením do vody.
Kdykoli se dostal k okraji mola, rozesmál mě. Řekl: „Počkejte.
Mám ji.“
Ten kluk má štěstí, že žije.
Ale největší šťastlivec na světě jsem já. Nezasloužím si nic z toho, co mám.
Krásná žena, krásný děti...
Mám takový štěstí, že když se mnou půjdete ven, budete mít štěstí taky.
Přísahám. Jsem takovej šťastlivec, že když něco ztratíte, já to najdu.
Když tam budu, najdu to. Řeknu dvě historky.
Jedna ukázka, abyste pochopili, o čem mluvím. Druhá bude zásadní historka.
Ukázka.
Před třinácti lety jsme vzali holky na pláž.
Byla tam motokrosová a černošská rodina. „Motokrosová“ jsou tetovaní běloši.
Jo. Jak byste to nazvali vy?
Dneska to fakt jede.
Černoch vzal deku a setřepal z ní písek.
Snubák letí vzduchem a on říká: „Sakra, ztratil jsem snubák.“
Slyším slovo „ztratil“ a jsem nadrženej. Znám svou superschopnost.
Vstal jsem a představil se. Říkám, že nacházím ztracený věci.
LeeAnn obrátila oči v sloup. „Už je to tu zas.“
„Ten prsten vám najde, ale budete si muset vyslechnout jeho kecy.“
Hledají motokrosaři, černoši i má rodina.
Po půl hodině to vzdali.
Zbývám jen já a ten černoch. Na kolenou. Jsme tým. Jako Ohnivý sedla.
Špatnej příklad.
Po půl hodině to vzdá i on a říká, že ho nenajdeme.
A já na to: „Vy ho nenajdete.
Já jsem Bert Kreischer. Nacházím ztracený věci, to si pamatujte.“
Sedl si a já hledám sám tak pět minut.
A jak moje prsty kloužou pískem,
jeho snubák mi vklouznul na prst, jako by ho vedl Pán
a řekl: „Nechť si pamatují, kdo jsi...
a co děláš.“
Měl jsem husinu. Mlčky jsem tam stál.
Nikdo se nekoukal. Mrkl jsem na motokrosaře.
„Kámo, máš na telefonu Google?“ „Jasně.“
Říkám, ať vygooglí, co dělá Bert Kreischer.
LeeAnn došlo, že jsem našel ten snubák.
Motokrosař říká: „Prej nachází ztracený věci.“
Černoch se ptá, jestli ho mám. Říkám, ať mlčí.
Kouknu na jeho ženu: „Kdo jsem a co dělám?“
Povstala a říká: „Jste Bert Kreischer a nacházíte ztracený věci.“
Říkám, ať to řekne i on.
Ona na něj: „Řekni, kdo je, sakra!“ „Bert Kreischer, nacházíte ztracený věci.“
Říkám, ať to oznámí i Bohu.
„Bert Kreischer. Nachází ztracený věci!“
Říkám: „Našel jsem váš prsten, sakra!“
To byla ta ukázka.
Jednou jsem našel děcko!
Živý. Ne v kontejneru, živý!
Čtvrtýho července, před pěti lety. Průvod, bez trička, pivo v batohu.
Jako dobrej táta jsem ožralej.
Proti proudu jde klučina ve školkovým věku.
Kleknu si k němu: „Co se děje, kamaráde?“ Říká: „Ztratil jsem rodinu!“
Slyším slovo „ztratil“ a jsem nadrženej.
Ze správnýho důvodu.
„Jsem Bert Kreischer, nacházím ztracený věci.“
Dcery vedle mě říkají: „Je to tak!“
Ptám se, jestli tam má mámu.
To prej neví.
Ptám se, jak se jeho máma jmenuje. To prej neví!
Ila do mě strčí a říká: „Jdeme dál, chlape.“
Nechápu.
„Je to cikán, jdeme dál.“
Říkám: „To není...“
„Tati, vyberou ti kapsy. Viděla jsem to na TikToku.“
Říkám: „Už žádnej TikTok.“
Ptám se, jestli tam má prcek tátu. To prej neví!
Ptám se, jak se táta jmenuje. To prej neví!
Tak říkám: „Fajn.
Možná je to cikán.“
Georgia je z nás nejchytřejší.
Koukne na nás a říká: „Nechte toho.
Kamaráde, já jsem Georgia. Jak se jmenuješ?“
Trochu se uklidnil a říká:
„Nathan?“
„Nathane, to je můj táta.
Lidi mu říkají Berte. Jak říkají tvému tátovi?“
Pořád trochu panikaří, ale zklidňuje se. Říká: „Nevím.
Davide?
Možná Michaele?“
Teď už je to cikán i podle Georgii.
Tak ho holky vzaly za ruce. Já jdu za nima.
Jdeme proti směru průvodu.
Křičím: „Našli jsme kluka!
Máme novýho chlapečka!
Neztratil někdo Nathana?“
Jedna matka se ptá, co to s ním děláme.
„Nefunguje mu Tinder, tak mu hledám rande. Jdi do prdele!“
Kráva vlezlá.
Nakonec Nathana někdo poznal. Měl děti ve stejný třídě.
Tak mu říkám: „Kluk se ztratil.
Není mi dobře, můžete...
mi trochu píchnout?“
Chlápek říká, že má kluk rodiče hned vedle.
„Paráda. Nathane, počkej s holkama, přivedu tvoje rodiče.“
Jdu na tu party vedle, je tam narváno.
Dopiju pivo z batohu a strčím ho do schránky.
Křičím: „Našel jsem kluka!
Jmenuje se Nathan.
Neztratil někdo Nathana?
Nic.
Pak slyším Ilu a její hlásek. „Není tam David? Nebo možná Michael?“
Ptám se, co to sakra dělá. „Zbavuju se cikána, tati.“
Táta tři metry ode mě se ozve, že je David.
Ptám se, jestli má syna. „Jo.“
„A nejmenuje se Nathan?“
„No, jmenuje.“
Ila se ptá, jestli myslel, že to je trik.
Podle chlápka se Nathan neztrácí. „Já jednoho mám.
Chcete na něj kouknout, jestli není váš?“
Tak prej klidně. Vyrazili jsme.
Křičím: „Nathane!“
A sotva jsem to zakřičel,
vyběhl ze dvorku další chlápek.
Tenhle ztratil syna.
„Říkal někdo, že našel Nathana?“ Říkám, že já. A on: „Jsem Michael.“
„Díky Bohu!
Davide, jdi do prdele, mám jeho tátu.“
David se nasral. „To si děláš prdel?
Michaele, tys pil?“
„Jenom jedno pivo.“ „Měls hlídat Nathana!“
A já jen...
Proč jsem tuhle záhadu nevyřešil?
Ila se ptá, jestli je cikán.
Říkám: „Zavři sakra klapačku.“
Dvě sekundy kouká, jak se hádají. Pak jí to docvaklo.
„Georgio, už víme, proč neví, jak se jmenuje máma!“
Ten den, co se to stalo, jsem to vyprávěl dvěma lidem.
První byl Joey Diaz, lepší reakci jsem neviděl.
Byla to nejlepší...
Joey byl v parku plným liberálních rodičů.
Vyprávím mu to a když řeknu: „Michaele, tys pil?“
Tak on zařval: „Oni to jsou gayové?“
Pak jsem to řekl manželce, LeeAnn.
A když jsem řekl: „David, možná Michael,“
koukla na mě a ptá se: „Jeho táta je cukrouš?“
„Ne, nepodniká v cukrovarnictví.“
„Ne, tak na Jihu říkáme gayům.
‚Je to takovej cukrouš.‘
Slušný způsob, jak říct gay.“
„Díky, Paulo Dean.
Jaký další sladký urážky tam máš?“
Ona je dobrej člověk. Fakt jo.
Ona... Já dobrej člověk nejsem.
Směju se děsnejm věcem.
Čím víc se nemáte smát...
To je moje.
Nemůžu si pomoct. Když to LeeAnn nasere, umírám smíchy.
Jednou jsme letěli z Miami do Los Angeles.
Check-in je v Miami, jsme u přepážky.
Předáváme kufry. Ptám se, jestli nemají upgrade do první třídy.
Prý jeden, takže ho beru.
Ptá se, co manželka. „Nemáte jen jeden?“
Tak se ptá, jestli ho nenechám ženě. „Rozhodně ne. Já v letadle piju.
Ona je jako svatá. Nevychutnala by si to.
Šest hodin bude zírat do stěny.
Já rád zapařím.“
LeeAnn: „Co tvoje galantnost?“
„Ta vznikla před upgrady, ta se nepočítá.“
LeeAnn na letišti funěla vzteky.
V letadle se zastavila u mýho sedadla. Říká: „No tak.“
A já jen: „Ne, ne. Ty jsi v podpalubí.
Pobav se s Leem a italským dětmi pěkně dole.
Bude to fajn. Užiješ si to.“
Je tři řady za mnou za přepážkou.
Jsem v první třídě.
Dám si pití. Dvojitej Jack s ledem. Se spoustou ledu. Usrknu.
A pak slyším, velice hlasitě. Slyším...
Všichni ztuhli.
Píšu LeeAnn: „Tos byla ty?“
LeeAnn odpovídá: „Ne, hovado.
Je tady paní se speciálními potřebami,
co letí s námi.“
Ptám se, co to znamená.
Odpovídá: „Myslím, že jsi to slyšel.
Bojí se létání.
Vyvolává to u ní nervové tiky.
Jeden z nich je ten, že troubí jako slon.“
„A co ještě dělá?“ „Divoce kolem sebe mává rukama.“
Odepíšu...
„Je sexy?“
Bez odpovědi. Ani Ň.
Pak se ptám: „A kde sedí?“
Odpověď: „Na tvém místě, šmejde.“
To jsem se začal chechtat. Nemohl jsem to vydržet. Umírám smíchy.
Slyším totiž energii tři řady za sebou.
Kdokoli tam šel,
reagoval stejně: „Panebože!“
Než jsme odstartovali,
šel jsem za letuškou.
Říkám: „Moje žena sedí vedle paní se speciálními potřebami.“
I ta letuška se tváří vyděšeně.
Říkám, že se s ní vyměním.
Ona na to: „Jé. Jste dobrý člověk.“
„Já vím.“
Říkám: „Chci se domluvit. Potřebuju pít. Žena bude v první třídě,
ale alkoholu se ani nedotkne. Když ho pošlete ke mně, bude to fajn.
Bojím se lítání, budeme si rozumět.
Zásobujte mě pitím a let bude v pohodě.“
A ona na to...
Pokud pijete v letadle, víte, jak skvělý to je.
Říká: „Dopijte, dám vám další drink.“
Kopl jsem to do sebe. Připravila mi další. A dala mi dvě lahvičky Jacka na vzlet.
„Obsloužím vás pak dřív než první třídu.“
Než jsem odešel, zastavila mě a říká: „Takových chlapů by mělo být víc.“
To ale netuší, že si říkám,
že musím cestovat s lidma se speciálníma potřebama.
Když mě takhle napájí, tak poletím klidně do Londýna!
Vezmu si pití,
projdu kolem sobců v první třídě.
Vejdu do dobytčáku, odtáhnu závěs, ale nejsem připravenej na to, co uvidím.
Je to jako mekáč ve čtyři ráno.
Pán much, co mu velí ta ženská se speciálníma potřebama,
co má skoro dva metry.
Je to fakt kus ženský.
Mohla hrát americkej fotbal.
Zuřivě mává rukama.
A pak jsem si všiml, že má k rukám izolepou
přilepený kuchyňský chňapky.
Podal jsem LeeAnn to pití a říkám: „Přeju příjemnej let.“
Letušce jsem řekl: „Nedá se nic dělat, nechce sem.“
Nemohl jsem se přestat smát.
Aby bylo jasno, tý ženský se nesměju. Fakt ne, to mi k smíchu nepřipadá.
Musel jsem se smát
tomu členovi rodiny,
co se rozhodl přilepit chňapky...
Dokonce chňapky, co byly každá jiná. Jedna byla klepeto,
na druhý stálo: „Ať se nespálíš.“
Tyhle chňapky jí přilepil k rukám a řekl: „Užij si Západní pobřeží.“ Jako fakt?
Smíchy jsem brečel celej let.
Pil jsem tak... Vytuhnul jsem.
Probral jsem se, vystoupil, čekám na LeeAnn.
A vidím LeeAnn s novou kámoškou.
Vypadají jako Schwarzenegger a DeVito v Dvojčatech.
Tak si říkám: „Není příbuzná?“
LeeAnn na mě v klidu koukne a říká: „Je fajn.
Je v pohodě, pomůžeme jí se zavazadly.“
„Jasně, s chňapkama to asi nedá.“
LeeAnn říká, že jí je sundáme.
„Tak to prr, zlato. Nalepil jí je někdo, kdo ji má rád.
Ten člověk ví něco, co my ne. Nerad bych zjistil, že je Wolverine.“
Ten večer jsem se musel smát cestou v autě, doma.
LeeAnn byla naštvaná, to je nejvtipnější. Když to vytáčí partnerku?
Jdeme do postele, jsem nahej, ožralej a vytuhnu.
Další ráno se proberu. Hádka je zapomenutá.
Převalím se, začneme se líbat.
Začneme souložit.
A uprostřed soulože
zvedne LeeAnn ruce...
Trefilo mě to jako náklaďák.
Začal jsem se chechtat, okamžitě jsem se udělal.
Zlomil jsem se v pase se slovy „chňapky!“
Vstanu, LeeAnn se směje. Tak říkám: „Už to chápeš.“
„To si piš, že to chápu.
Vysral ses včera na letišti?“
„Možná.“
A ona říká: „Sáhni si na zadek.“
Sáhnu dozadu.
Papírovej přehoz na prkýnko...
Byl tam.
Seděl jsem tam tak dlouho, že se mi přilepil na nohy a prdel.
Natáhl jsem si přes něj džíny,
nasedl do letadla, strávil s ním 6hodinovej let.
Spal jsem s ním. Šukal jsem s ním ženu.
Teď se tvářím vyděšeně a ona se chechtá.
„Šukala jsem někoho se speciálníma potřebama.“
Dcerám se ten vtip nelíbí.
Dcerám se nelíbí moje čísla.
Když nějaký vidí, říkají, že jsem misogyn.
Mají štěstí, jsou ženský a nikdo je neposlouchá.
Taky nepobavilo.
Chtěly, abych pro tenhle speciál napsal jeden feministickej vtip
pro feministky v publiku.
Sem s ním!
Dobře.
Snad se bude líbit.
Napsal jsem ho sám.
Zaběhne trochu do politiky. Fakt jo, je to tak.
Ale v pohodě, dělám to pro svoje holky.
Ženy všude kolem jsou lepší než chlapi.
Myslím to vážně. Chlapi, pokud mi nevěříte, dokážu to.
Chystali jste se někdy lízat partnerku
a ona řekla: „Já bych to nedělala.
Nestihla jsem se vysprchovat.“
Jako chlap řeknete: „Aha.
Díky za varování.“
Dámy...
chystaly jste se někdy vykouřit kluka,
co by vás zastavil a řekl: „Já bych to nedělal.
V práci to bylo náročný, nestihl...“ To se nikdy nestane!
Chlap si tam sáhne, čuchne a řekne: „To neucejtí.
Klouže to, ale nesmrdí.
Je to jenom trochu mastný.
Smrdí mi prdel.
Nos bude mít tady. Prdel mám tady. Tak...
Natřu jí to na polštář. Bude to brát za vlastní.“
A tohle je důvod,
proč já, Bert Kreischer, z celého srdce a upřímně věřím,
že by chlap neměl zákony řešit, co dělá žena se svým tělem.
Každej chlap v tomhle sále,
kongresman, každej chlap v senátu, dokonce i prezident.
My všichni jsme jednou v životě byli arogantní
a mysleli si, že o jejím těle víme víc než ona a stejně jsme to zkusili.
Každej to udělá jen jednou, ale všichni se tváří stejně.
„Já to zvládnu.
Miluju tě.
Není pach, co by...
Bože. Přijelas sem na koni?
Musíme ti vyměnit sedlo na kole. Něco je špatně.
Panebože. Já to zvládnu.
Jmenuju se Johnny Knoxville a tohle je ta smradlavá výzva.“
To byl politickej vtip.
Dcery ho neuslyší.
Nedávno zjistily, že jsem pitomec.
Já to věděl. LeeAnn to ví.
Myslel jsem, že Helen Kellerová a Anne Franková jsou jedna osoba. Fakt.
Zjistil jsem to v domě Anny Frankový. Byli jsme na prohlídce. Byl jsem zhulenej.
Celou dobu říkám kámošům: „Víte, že měla psa, že jo?“ A oni...
„Cože?“
„Jo, utekl. Taky byste utekli, jmenovat se...“
Jdeme do kuchyně a říkám: „Tady si popálila prsty.“
Ptají se, jak se to stalo. „Snažila se přečíst vaflovač.“
Slyšela to jedna ženská: „Vyprávíte vtipy o Helen Kellerový?“
Všem kolem z mýho výrazu došlo, že netuším, kdo je Anne Franková,
a myslím si, že je to dům Helen Kellerový.
Dostali ultimátní výtlem. To je, když se zhulení chcete smát,
ale nemůžete, protože jste v muzeu holokaustu.
A dcery to zjistily...
Vzal jsem je na výlet do Itálie, do Říma.
Věděli jste,
že Řím v Itálii je ten stejnej Řím
jako v Římský říši?
Tak jo.
Tak jo, všichni?
Zvedněte ruce.
Kdo věděl,
že Julius Caesar
opravdu existoval?
Dobře, já to nevěděl.
Na prohlídce mluvili o Caesarovi, Kleopatře a dalších smyšlených lidech.
Ptal jsem se dcery, jestli existoval.
Koukla na mě, mrcha jedna,
a říká: „Zeptej se i za ostatní.“
„Mám otázku.
Víme o dresinku a pizzeriích, ale...“
Šli jsme k soše Davida, toho naháče. Má ruku takhle, udělal ho Michelangelo.
Ptám se Georgii: „Proč má malýho ptáka?“
A ona: „Zase se zeptej za všechny.“
Zvednu ruku, tohle bude pecka.
Jak jsem se ozval, koukala se tentokrát celá skupina.
Ptám se, proč má malý péro.
Týpek odpoví: „Výborná otázka.
Michelangelo věděl, že dát mu velký, lidi jako vy by na něj zírali.“
„To sedí, čumím i na toho malýho.“
Jako rodina nevypadáme dobře.
Napadlo vás při pohledu na rodinu, že nestojíte za nic?
Vypadáme, že se ani neznáme.
Ila se oblíká jako Big Jay Oakerson.
Georgia nenosí podprdu, má kroužek v nose a kérky.
LeeAnn má ledvinku, zakasanou košili a mapu.
Vypadá jako trans Joe Rogan.
Já chlastám a potím se. A to je mám víst?
Nejsem žádnej velkej vůdce, to vám povím.
Moje dcera Ila je mimo. Mozek jí funguje jinak. Teda...
Já mám problém se ovládat.
To asi všichni viděli.
Ila má velkej problém se ovládat.
Když mě během pandemie viděla pít, sedla si na područku křesla,
vzala mi telefon a projížděla Amazon.
A říká: „Chlape, kolik podle tebe stojí lednička?“
„Nějaká velká?“ „Ne, miniaturní.“ „Tak 150 dolarů?“
„Kolik bys jich vzal za 79 dolarů?“
„Čtyři.“ „Tak jo, kámo, kupuju.“ Klik.
Objednali jste někdy něco namol ožralí
a museli vymejšlet, co s tím, když to dorazilo?
Já se zamejšlet nemusel, když jsem na verandě viděl čtyři ledničky.
Nebyly to maličký ledničky. Byly jako Tyrion Lannister.
Nejhorší věc. Nejhorší. Holky se chtěly naučit na skateboardu.
Bydleli jsme v jednosměrce, ale pořád někdo jezdil blbě.
Všichni společně večeříme a já říkám: „Už to mám.
Koupím dopravní kužely a postavím je na konci ulice.
Lidi pak zpomalí. Kužely budou respektovat všichni.“
LeeAnn je vidlačka a říká: „Troubo. Kužely koupit nemůžeš.
Ty musíš ukrást.
Žádný dopravní kužely nikdo kupovat nebude.
Ve Walmartu je stejně nenajdeš!“
Pak mi došlo, že jsem je fakt nikdy neviděl v nabídce.
Ila je na Amazonu a už je má. Říká: „Neposlouchej tady Forresta Gumpa.“
Říkám, že je Ila našla. Tak prej nejsou velký.
„Jsou to malý kužílky.“
Nějak se mi nedaří přízvuky.
Udělal jsem z ní kuchařku.
„Co to děláte s těma kužílkama?
To jsou kužílky pro prcky.“
„Ilo, máš tam velký kužely?“ Sebevědomě odpoví: „Velikost 8.“
„To jsou velký?“
„Vetší nemají.“ „Hoď je tam.“
„Kolik jich chceš, chlape?“ „Srát na to, osm.“
Koukne na LeeAnn a Georgiu a říká: „Máš to tam.“
Nakloním se k ní a říkám: „Ty se budou tvářit, až to zmákneme.“
A pak jsme čekali.
Celý čtyři dny, než dorazily kužely.
LeeAnn a Georgia jsou na nákupech, já a Ila doma.
A vidím doručovatele, jak nám nese štos velkejch kuželů.
Postaví je na verandu.
Jsou jako hráč NBA.
Mám husinu.
Volám: „Ilo, zmákli jsme to!“
Ona na ně koukne z okna a říká: „Tohle nejsou kužílky.“
Říkám: „Nejsou.“ Ona: „Jsou to pořádný kužely.“
„Jak je ukážeme mámě a Georgii?“
Ona: „Zablokujeme ulici.
Uzavři ulici, tati. Ať se nám omluví na rohu.“
Slavíme tak moc,
že si nevšimnu doručovatele, co nese dalších osm kuželů.
Ne, vidím až třetí štos.
To je 24, spousta kuželů. Sevře se mi žaludek. Jdu ke dveřím.
Říkám: „To bude chyba.“ Prý není.
Má dodávku plnou kuželů.
On odejde, Ila dojde ke dveřím a říká: „To je ale hromada kuželů!“
„Nech ten přízvuk, Bobby Bouchere.
Kolik kuželů jsi objednala?“ Ona: „Za 2 400 dolarů.
Je to hodně?“
„Tolik kuželů nepoužívají ani silničáři! Tolik jich není potřeba ani při hurikánu!“
U pátýho štosu se mě doručovatel zeptal,
jestli neotvíráme fastfood.
Odejde a já tam jsem se svojí trubkou
a koukáme na ty kužely
jak na mrtvý šlapky v kufru.
Já panikařím, ona řeší problém.
„V klidu, schováme je.“
„Kam je asi tak chceš schovat?“ „Vykopeme díru.“ Říkám si: „Panebože.
Myslíš, že si máma nevšimne 70 mělkejch hrobů na dvorku?“
Pak slyším, jak přijíždí LeeAnn. Ila na mě koukne a říká: „Zachovej klid.“
Otevřou se dveře a LeeAnn a Georgia se chechtají jako racci.
Georgia říká: „To jsou ale velký kužely.“
Otočím se a říkám, že došlo k chybě. LeeAnn: „Velikost 8, co?
Vám troubům nedošlo, že osm jsou kusy. Máte 64 dopravních kuželů.“
„Tys to věděla a nezastavila nás?“ „Chtěla jsem vidět vaše výrazy.“
Pak říká: „Oba hned zpátky na Amazon.“
„Jasně, vrátíme je.“ A ona: „Ne. Objednej si chňapky a izolepu.
S Amazonem máš utrum.“
Moje děti rostou.
A mně se to nelíbí.
Nelíbí se mi to. Georgiu chytili při hulení trávy.
Prodal jste jí to?
Já takovou radost neměl, pane.
Jsem na lokaci, něco točím. Volá mi LeeAnn.
„Máme problém.“ „Co se děje?“
„Georgiu chytili při hulení.“ Já začal vyvádět.
„Jak to, kurva? Kdo jí to dal?“ „Byla to tvoje tráva.“ „Takže i krade?“
Začal jsem vyvádět. Jako táta.
Říkám: „Dám jí to sežrat!
Řekni jí, že mi zlomila srdce. Je to lhářka, důvěru si musí zasloužit.
Což se nestane, už jí nevěřím.
Večer si dáme FaceTime. Nevypneme to, dokud se nerozbrečí.“
A zavěsil jsem.
Obědval jsem se Snoop Doggem.
Snoop na mě vyděšeně kouká. Říká: „Hele, nějaký problémy doma?“
„Jo.
S tebou to asi můžu probrat.
Moje dcera kouřila marihuanu.“
A Snoop na to:
„To je všechno?“
Říkám, že jí je patnáct. Snoop: „Kdy jsi začal hulit ty?“
Říkám, že to nehraje roli.
Byla to jiná doba. On na to: „Bylo to nelegální.“
Říká: „Dáš jí to sežrat, protože hulila trávu?“
„Jo, tak se o ni totiž starám.“
On na to: „To ti nemůžu dovolit. Ne vůči mojí neteři.
Nic jí sežrat nedáš.
Jde totiž o to, že tvoje holčička dospívá. Láme ti to srdce. Jako chlapovi i tátovi.
Chceš vzít tu chlapskou energii a vylít ji na tu holčičku, to ji zničí.
Nebude ti věřit, budeš za pokrytce.
Naruší to váš vztah.“
„Kdy se z tebe stal terapeut?“
Říká: „Dneska po práci
přijdeš ke mně do přívěsu.
Trochu tě tam uklidním.“
„Jak to jako myslíš?“
Říká: „Však víš, jak to myslím.“
„Jen se tak ptám.“
Řekl: „Kámo...“ Naklonil se a tím svým hlasem řekl:
„Kámo,
dáme si sprchu.“
„Co prosím?“
„Však jsi slyšel. A nikomu to neříkej.“
A odešel. Říkal jsem si, že na sprchu se Snoop Doggem nikoho nezvu.
Co to... Panikařil jsem. Zavolal jsem LeeAnn a říkám:
„Snoop se se mnou chce sprchovat.“ „Zlato, to určitě neřekl, to bude slang.
Zajdeš k němu a postříkáš ženský šampaňským. Užiješ si to.“
„Jo, asi jo.“ Tak jdu k němu do přívěsu.
Zaklepal jsem na dveře. Do půl těla nahej, fakt.
Otevřel a řekl: „Já věděl, že přijdeš.“ Čekal na mě úplně sám.
„Fakt?“ „Jasně, běloši tohle žerou.“
Což je vlastně pravda. Gay věci máme rádi.
Kdybych mu položil péro na rameno, řekl by: „Dostals mě!“
Milujeme gay věci. Je to jazyk lásky mezi přáteli.
Tommyho jsem nejvíc rozesmál... Toma Seguru, invalidního komika...
Nevím, jestli ho znáte.
Invalidní komik, co nezvládne tohle.
Nejvíc ho rozesmálo, když jsem dal péro do vína
a zeptal se ho, jestli si dá koktejl.
Milujeme gay věci.
Takže to trefil. Ale říkám: „Počkej.
Já tohle ještě nedělal, Snoope.“
„Ale nekecej.“
„Možná na střední a vysoký, ale...
Ty to děláš?“
„Jo, občas s kámošema.“
„S kým třeba?“ „Před dvěma tejdnama s Dr. Dre.“
„Ty a Dr... Oba současně?“
„Jinak to nejde. Co je to s tebou?
Já myslel, že seš v pohodě, Berte.“ „Jsem v pohodě.“ A jdu k jeho sprše.
A Snoop: „Kam kurva jdeš?
„Do sprchy.“
„Proč?“
„Říkal jsi, že si dáme sprchu.“
„Ty vole, říkal jsem, že si dáme špeka.“
„Panebože, tak to je lepší.
Já myslel, žes říkal sprchu. Dáme špeka.“
Snoop se nesměje. Říká: „Už nemám náladu.
Chci teď bejt sám.
Přišel ses vysprchovat?“ „Byl to tvůj nápad.“
„Ne, to kurva nebyl.
A i kdyby jo, taks přišel?“
Říkám, že jsem byl rozrušenej.
„Kdybych tě nezastavil, kde bys byl?“
„U tebe ve sprše.“
„Co bys tam dělal?“ „Čekal na tebe.“
Snoop Dogg sáhne do kapsy,
vytáhne špeka, zapálí si a říká: „Naprosto chápu, že tvá dcera hulí.“
Mohl by mi někdo z týmu hodit ručník?
Potěj se mi koule.
Pot na Floridě je jinej.
To fakt je!
Pokud nejste místní, dorazíte sem, tak nechápete.
Ptají se vás, jestli vám kape z koulí do bot.
Z koulí vám kape pot, úžasný.
Stačí tričko. Svlečte si tričko a hoďte mi ho.
Chci vám říct ještě jednu historku a...
Je to pecka.
Díky, Kyle. Dámy a pánové, to je Kyle, bývalý voják.
Připravte se.
Utratili jsme naši fenu.
Bude to srandovnější, jasný?
Byla to super čuba.
Fakt jo.
Jmenovala se Priscilla. Můj první velkej pes. Bullmastif.
Nejlepší pes. Pamatuju si první společnou noc.
Když si pořídíte štěně, je nervózní a vyděšený a...
Ale je doma, chcete mu to říct.
Všichni si s ní hráli, ale ona byla trochu vedle.
Holky šly spát, LeeAnn šla spát, já nespal a popíjel whisky.
A v opilosti jsem s ní mluvil.
Třeba...
Vzpomínám si, že jsem jí řekl...
Řekl jsem: „Holčičko, budeš mít parádní život.
Nemusíš být nervózní. Ty holky tě budou milovat ve dne v noci.
Ta ženská se postará o tvoje potřeby.
Já tu někdy budu, někdy ne, ale...
Musíme se domluvit.
Za tohle všechno, když tady nebudu,
musíš být moje teroristka.
Když těmi dveřmi někdo projde, položíš život. Nejdřív umřeš ty, pak ony.“
A to štěndo zavřelo oči, položilo mi hlavu do klína a řeklo: „Jsem doma.“
Zhulili jste se někdy...
až se vám při mazlení se psem postavil?
Já taky ne.
Nikdo? Fajn, jednou.
Jednou... Vám se to stalo, že jo?
Večer jsem měl moc koláčků s trávou, ráno to ještě cejtím.
Priscilla mi skočí do postele, mazlím se s ní...
Ani mi nedošlo, že mi stojí.
Vejde tam LeeAnn a ptá se: „Z čeho ti stojí?“
Nemohl jsem se přestat smát.
Tak říkám: „Z Priscilly. Postaví se mi jen z ní.“
LeeAnn to nesnášela.
Tak jsem to říkal každý ráno v kuchyni.
Pohladil jsem Priscillu a řekl: „Péro se mi postaví jen z tebe.“
LeeAnn na to: „To není vtipný. Je to hnus.“
Proto jsem to říkal.
Koupili jsme si novýho psa. Taky bullmastifa, Maca.
Není to nejlepší pes.
Je super. Miluju ho.
Ale je to trochu děvka a je úplně blbej.
A miluje moje péro. Tenhle čokl
vidí moje péro a řekne si: „To je moje.
Na tomhle si pochutnám.“ Ani si před ním nemůžete vyhonit.
S Priscillou? Začal jsem honit a ona odešla. „V klidu si to vyřiď.“
Mac vás vidí si honit a běží k vám.
„Tak jo.
Hodíš mi ten klacek, nebo co bude?“
Jednou jsem to s LeeAnn dělal na pejska.
Myslel jsem, že to ocení.
Plácl jsem ji po zadku. To mi došlo, že to je její pes, ne můj.
Najednou se naježil.
Vyletěl jsem z LeeAnn
a zamával tím feromonovým klackem.
Protočil oči a řekl si: „Tohle dneska sežeru.“
Zmocnila se mě panika. Na posteli je 70kilová šelma,
jde po mně ten pes.
Nevím, co mám dělat.
Fajn. Chápete to?
Jednou ráno
se Priscille špatně dejchalo.
Vzal jsem ji k veterináři. Ten řekl, že to není dobrý,
že má nádor na srdci.
Že ji musíme utratit. K tomu řeknu jedno. Jako spousta chlapů tady
jsem vyrůstal s otcem, co mě učil nebrečet.
Kdykoli jsem jako kluk brečel, řekl, ať nejsem posera.
„Srovnej se s tím. Buď chlap.
Nechci tě vidět, jak tady řveš.“
Když se mi narodily holky, táta si mě vzal stranou.
„Ať tě dcery nikdy neviděj brečet. Musí vědět, že je ochráníš a že jsi šéf.
Kdybys potřeboval brečet, zalez do skříně nebo do sprchy.
Vybreč se a pak vyřeš ten problém.“
Není to zdravý. To už víme.
Ale co dělám, když jsem rozcitlivělej, tak jako spousta chlapů tady řeknu vtip.
Když se směju, nemůžu brečet.
U veterináře v ordinaci to moc nepomohlo.
Řekl, že ji budeme muset utratit. LeeAnn brečí, já vymejšlím vtipy.
LeeAnn se ptá, jestli tady. Prej můžeme doma.
Říkám: „Mám to udělat já?
Mám ji hodit do bazénu?“
Ten chlap už utratil spoustu psů, ale vtipem mu ještě nikdo neodpověděl.
To je na vtip nejlepší chvíle. Rozbrečel se smíchy.
Nemohl najít slova. Říká: „Ne.“
„Mám ji dusit polštářem a počkat, až nebude vrtět ocasem?
Nebo s ní praštit o zem jako při wrestlingu?“
Brečí smíchy a říká: „Přestaňte. Dost. Ne. Mám ženskou, co ji zabije za vás.“
Říkám: „Cože?“
„Kvůli vám teď vtipkuju já, do prdele!“
Ptal jsem se, jestli je dobrá.
„Chlape, tohle je černobílý. Buď je zabije, nebo ne.
Co je podle vás dobrý?“
Říkám: „Vloupá se ke mně o půl třetí v noci.
Zabije tu čubu, když my spíme.
Ostatní zvířata zdroguje a nalepí do kruhu kolem ní.
Tak ji pak ráno najdeme.“
A on na to: „Sakra, to je dobrý.“
LeeAnn řekla, ať toho okamžitě nechám.
Předem jsme zavolali holkám.
Nebylo to příjemný. Zažil jsem lepší hovory.
Ale holky byly skvělý. Fakt jo. Teď vtipkovat nebudu.
Byly fakt skvělý. Jsem na ně hrdej.
Šly k sobě do pokojů, vytáhly matrace
a daly je do obýváku mezi gauče,
aby tam Pris mohla spát.
Zůstaly s tou čubou vzhůru celou noc.
Vyprávěly jí o tom, jak byla štěně. Říkaly jí, co na ní mají rády.
Brečely a zpracovávaly emoce. LeeAnn brečela taky. Já ne.
Já nebrečel.
Seděl jsem v křesle a pil whisky.
A naštval jsem se.
Máme čubu, co měla umřít už před třemi lety.
Znáte to.
Je jí 21, nevidí, neslyší.
Ve dvě ráno vejde do obýváku...
Nemůžete ji zvednout, neví, že tam jste.
Zkusíte to...
Říkám si: „Mělas to být ty, Mono.“
Další den ráno LeeAnn říká, že je čas.
„Zavolej tu paní.“ Tak jdu dozadu.
Nesrovnal jsem se s tím.
Volám a říkám: „Vy jste ta kráva, co vraždí psy?“
A ona: „Já jsem ta kráva.“ Fakt chladnokrevná.
„Co je to za rasu, pane?“
Říkám: „Záleží na tom?
Stejně ji zabijete.“
„Co je to za rasu, pane?“
Říkám: „Jako fakt? Bullmastif.“
„Dobře, za 45 minut jsem tam.“
A zavěsila.
Ani jsem nestihl říct, ať nespěchá.
Dorazila za 45 minut i s přítelem. To se mi zdálo divný.
Nevím, byli na obědě,
ona zvedla telefon a řekla: „Hele, musím zabít psa, přidáš se?“
A on: „Co je to za rasu?“
Ani se nepředstavil.
Jen se posadil do LeeAnnina křesla v obýváku a díval se.
Dala Pris injekci,
aby se cítila líp.
Vím, že jste to zažili.
To je na tom nejvíc srdcervoucí.
Psovi, co v noci málem umřel,
se ulevilo a najednou...
„Jsem zpátky, zlato!
Je mi skvěle! Kdo se chce projít?
Mysleli jste, že umřu. Dneska neumřu.
Honíš si? Tak já jdu pryč.“ Ta čuba...
Pak chtěla skočit na gauč a zhroutila se.
LeeAnn se na mě podívala a říká: „Děláme správnou věc.“
Tak jsme dali Pris na gauč.
Paní řekla: „Teď se s ní rozlučte.“
Srdcervoucí.
Šílená věc. Jako rodič se někdy obětujete,
aby na tom vaše děti byly líp. I vaše žena.
Vzdáte se toho, co potřebujete, aby to měly lepší, ale jste pořád člověk.
Vzpomínám si,
že v tu chvíli u Pris nebylo místo, abych se rozloučil.
Holky a LeeAnn byly u její hlavy a říkaly jí, jak ji mají rády.
Já jí jen drbal zadek.
Ani nevěděla, že tam jsem. Jsem jako honič v koutě na orgiích.
Pak přišla ta paní s další injekcí.
Dala ji Pris.
Pris zemřela. Naposled viděla holky a ženu, jak jí říkají, že ji mají rády.
Nerozloučil jsem se se svým psem. Což je v pohodě, alespoň jsem nebrečel.
Zklidnilo se to a ozval se její kluk. „Dobrej, jsem Nick.“ Já na to...
„Na to je trochu pozdě, Nicku.“
Pak říká: „Pomůžete mi odnést vašeho psa do auta?“
Pak mi došlo, proč ho vzala s sebou.
Všechno to do sebe zapadlo.
Došlo mi, proč se ptala na rasu.
Někdy na začátku kariéry se rodiny nezeptala na rasu.
Zabila toho psa
a pak nad tím bernardýnem stála...
„Měla jsem ho zabít blíž u auta.“
Ještě jsem nebrečel. Ale tohle mě dostalo.
Chlapa vždycky dostane něco, co nečeká.
Když Priscilla zemřela, posrala gauč.
Týpek ji chtěl zvednout a dát na nosítka.
Strčil pod ni ruku
a sáhl do těch hoven.
Jsou čerstvý, má je v hodinkách. „Do prdele! Posrala vám gauč!“
Je to můj pes. Bráním ji. Říkám: „To nic, holčičko.“
Když jsem jí hladil hlavu, došlo mi...
Bullmastifové mají vrásčitý čelo,
ale tady vrásky nebyly.
Moment.
Moment, chlapům pláč nesluší.
Ne. Ženy jsou v pohodě. Chlapi brečí, jako si ženský serou do gatí.
Ženským to nejde. Chlapi se poserou důstojně.
Chlap řekne: „Já se posral. Ať tu ty křidýlka nechá, vrátím se.“
Ženská se posere, a je po všem. „Já jsem se posrala!
Mám tanga. Mám to v obou lodičkách!“
Začal jsem řvát,
jako když se ženská posere. Šlo to odevšad.
Zvedl jsem nosítka a koukám na chlapa, co se dáví.
Má hovna úplně všude.
Proč pláč je to divná chvíle.
Cítím, jak mi dcery položily ruku na záda.
Hladily mě a šly se mnou.
Jak jsme šli ven, došlo mi,
že holky vědí, že brečet přestanu, když se začnu smát.
Když jsme vyšli ze dveří, řekl ten chlap: „Dáme ji dozadu do auta.“
A Georgia mu s vážnou tváří odpověděla: „Ona většinou jezdí vepředu.“
Vidím toho zmatenýho týpka.
Říká: „Vepředu jsem chtěl jet já.“
Holka ani nemrkne. „Jí bývá v autě zle.“
Týpek nechápe...
„Pojedeme pomalu.“
Dal Priscillu dozadu do auta.
Týpek šel stranou a holky ustoupily.
Došlo mi, že mi dali možnost se rozloučit.
Sdílím to, protože vím, že to zažili všichni.
Psi jsou úžasní.
Naklonil jsem se, byla nádherná.
Říkám: „Miluju tě, holčičko.
Dělala jsi vše, co jsme po tobě chtěli. Jsi ten nejlepší pejsek.
Dělala jsi svoji práci, byla jsi nejlepší teroristka.“
A ten chlápek vedle...
„Byla to teroristka?“
Georgia nezaváhala. „Lepší než IS.“
Pak jsem začal vzpomínat na přezdívky a vtípky. „Ty moje hrošice,
neuříznu ti ušiska.“
Říkával jsem jí, že to jsou moje uši. „Až umřeš, uříznu ti je a nechám si je.“
Ale když jsem viděl tu krásnou čubu:
„Bez uší bys vypadala hloupě.
V nebi by sis nenašla kamarády. Neuříznu ti uši.“
Týpek úplně zkameněl: „Co to sakra řekl? Chtěl jí uříznout uši?“
A Ila na to: „Vlastně jsou to jeho uši.“
Pak vyšla LeeAnn a ženská, co ji zavraždila.
Všichni stojí kolem a poslední, co řeknu: „Holčičko, zase mi z tebe stojí péro.
Mám teď péro jako z kamene.“
Slyším, jak se LeeAnn směje a říká: „Péro se ti postaví jen z ní, zlato.“
Ti dva úplně ztuhli.
Ila mi položí ruku na záda a říká:
„Chlapáku, to nic.“
Pak se podívá na ty dva a říká: „Kdyby se probrala, dáte vědět?“
Tohle je můj úžasnej tým.
Moc vám děkuju! Bůh vám žehnej. Dobrou noc!
Překlad titulků: Tomáš Slavík