Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim,
Bert Kreischer!
SZERENCSÉS
De jó, hogy itthon vagyok!
És az is, hogy nem vagyok kurva dagi.
Dagi vagyok, de...
Egy kicsit sikerült visszavennem.
Húsz kilót fogytam.
Bizony.
Képzeljétek, annyit sikerült fogynom,
hogy a múltkor láttam, ahogy a feleségem leszop!
A saját szememmel!
Láttam! A Chupacabra létezik!
Beszartam!
Ha lenéztem, mindig a hasamat láttam, most meg: „Mi a fasz?”
Ő is kiakadt.
Így: „Alexa, kapcsold fel a lámpát!”
Bár ne láttam volna!
Elképzelni jobb.
A nagydarab pasik a sötétben
nem látnak túl a hasukon. Ha előrehajolnak, beszarnak...
Évekig csak hallgatjuk, és egyre jobb lesz, így...
Mint egy anyuka egy tölcsér fagyival a kánikulában.
Így...
Aztán megláttam.
Mint aki életében először iszik bobateát, így...
Rettegve várja, mikor repül be valami a szájába.
Imádom a nejemet.
Ötven...
Mindjárt elhányom magam.
Ötvenhárom éves.
Én mondom, bébi.
Minden szeretkezésnél eszembe jut,
hogy sose dugtam még nála idősebb emberrel.
És élvezem. Ez a legparább.
Ha a 18 éves énem meglátná, hogy néz ki ma a feleségem meztelenül...
„Kerekesszékes leszek?”
Egy klimaxos nővel szexelni
olyan, hogy: „Ez az, basszus!”
Mint egy baseballkesztyű, ami már 20 éve megvan.
Jó szaga van és pont beleillenek az ujjaim.
Mások csodálkoznának, miért ilyen tág. Mert már régóta használom.
Pont megfelelően ráncos,
és már 25 éve kapkodja el a labdáimat.
Sose dugnék azzal, amivel ti.
Ti Fireball whiskyvel keféltek.
Nekem nem az kell.
Nekem a klimax kell. Az inkább skót whisky.
A férfiaknak mondtam, te nem értheted.
Komplex, füstös, testes.
Mit mondanék egy húszévesnek szex után?
„Negyedórát játszhatsz az iPaden.”
Olyan nő kell, aki izzad alvás közben.
Kurvára izzadnak.
A nejem úgy izzad, mint a fekete prédikátor a misén.
Mintha egy delfint ölelgetnék reggelente. Tiszta víz...
És büdös a csöcse.
Jó csöcse van, de a szaga...
Egyik reggel épp szartam.
Beleszagolt a melltartójába, én meg: „Mit csinálsz?” Erre ő: „Büdi vagyok.”
Mégis mennyire?
Mint egy hokikesztyű. Én meg...
„Mosd meg a melled! Az a kedvenc testrészem rajtad.”
Szednie kell...
tesztoszteront és progeszteront. Ezt el se mesélhetném, de...
Nem tudom, mire való, de azt tapasztaltam,
hogy igazi ringyó lett tőle.
Úgy kefél velem, mintha át akarná adni az AIDS-t.
Az a nő
úgy dug, mintha zöldkártyára pályázna.
Felhívott, hogy akarok-e telefonszexelni.
Én meg: „Hogy a faszba ne akarnék?”
Húsz éve vágytam rá.
„Hívj fel, ha a buszhoz érsz!”
Álló fasszal...
rohantam a turnébuszhoz.
Rohadt nehéz úgy futni!
Hogy csinálják az erőszaktevők?
És volt szerencsém telefonszexelni
egy 53 éves nővel, aki még sose látott pornót
és nem ismeri a jó pózokat.
Egy párnára fektette a mobilját. Egy mellbimbót és a ventilátort láttam.
De ilyenkor nem ajánlott hálátlannak tűnni.
Azon járt az agyam, hogy hadd lássam már azt a puncit!
De ezt nem mondhattam ki. Így: „Elfordítod a mobilt?
Tedd a sarkadhoz, hogy jobban belássak
a lábad közé!”
Erre ő: „A pinámat akarod bámulni?” Én meg: „Nem ezt mondtam.”
„A pinámat akarod nézegetni?” Én meg: „Inkább ne dumáljunk!”
Ő meg: „Nézni akarod, ahogy masztizok.”
Erre én: „Nyugi van, Dolly Parton!”
Aztán elkezdte. Én meg: „Ez az, csináld csak!”
Akárhogy hívjátok Pigeon Forge-ban, csináld!
Aztán azt mondta: „Én is látni akarlak!”
Mondom: „Ez nem így megy.
Én ezt nézem, te meg engem.”
Ő meg: „Ha nem láthatlak, abbahagyom.”
Életem legmegalázóbb három perce volt.
A telóm portré módban,
egy méterre eltartom és bámulom a kis képet.
Látom magamat, ahogy...
És van egy új funkció a FaceTime-on.
Nem tudom, láttátok-e, ha felemelitek a hüvelykujjatok...
akkor bedob nektek egy lájkot.
És a farkam a kezemben nagyon hasonlít egy felemelt hüvelykujjra.
Nyomom neki a képernyőnek, így...
Erre ő: „Most valaki néz minket?”
Fingom nincs. „Ezt most élőben közvetítem?”
„Imádják, kicsim. Nagyon tetszik nekik.
Meglep, hogy ilyen népszerű ez a Gilbert Grape-es pornó.”
Csak anya és Arnie.
„Felmászok, Gilbert.”
Olvasószemüveg volt rajtam.
Rém ciki lett volna, ha ez valahogy kiszivárog.
Mint valami bús tengerész, így...
Hasig érő csöccsel.
Van már olvasószemüvege?
Önnek már van, ott van...
Öregeknek való.
Öregeknek.
Nekem is van már. Kellett. Sokáig ellenkeztem.
Aztán történt valami.
A nagylányomat vittem a fősulira.
Rám írt az utazási ügynök, hogy:
„Két kocsi van, egy Armada és egy Escalade.”
Az Armadát nem ismerem, úgyhogy azt írtam:
„A giga kocsit szeretném.”
Nos, a billentyűzeten
a G betű
meglehetősen...
közel van az N betűhöz.
Leírtam egy tiltott szót
egy Felicia nevű nőnek.
Rémülten mutatom a lányomnak.
Erre ő: „Mi a faszt írtál neki?”
Szerencsére jó fej volt. „Akkor az Escalade.”
Többé nem használom a „giga” szót.
Inkább átváltok a „bazira”.
LeeAnn szerzett szemüveget. Már eljár velem a dokihoz.
Mint az öregek.
Amikor a feleség jegyzetel.
Múltkor kardiológusnál voltam,
és ő: „Nem azt mondja, amit te mondtál nekem.”
És tényleg nem.
Azt mondtam, amit én is hallani akartam.
Megpuhítom én!
Ha megnevettetem, elfelejti az egészet és felírja a bogyót.
Megkérdi, hogyan próbálok fogyni.
Én meg: „Elosztom kettővel.”
Erre LeeAnn: „Fogd be!” Én: „Te fogd be! Így jutok Xanaxhoz!”
A szemüvegemet is ő választotta ki.
Felvettem és rájöttem, hogy kurva helyes vagyok benne.
Felvettem otthon az ágyban, amíg vártam őt.
Bejött és: „Basszus, de jól áll neked ez a szemüveg!”
Erre én: „Szopj már le!”
Odajött megcsókolni,
és rájöttem, hogy már tíz éve nem láttam őt nagy felbontásban.
Aztán ráléptem a szemüvegre. Megmentette a házasságomat. Nos...
Kapjátok be!
Szeretem. Tudod, hogy szeretem. Tényleg.
Ha megcsalna, kinyírnám. Ez a szeretet jele, nem?
És a lányaimat is. Nem akarok szingli apuka lenni.
Tiszta lap.
Ha meghal, lesz kétmillió dolcsim. Mi a fasz?
Hogy tudnék keseregni a temetésén,
amikor tudom, hogy vehetek egy hajót?
De a lényeg!
Elmondom, mi kell a jó házassághoz az idősebbeknek,
akiknél már egyetemre jár a gyerek.
Én minden reggel megteszem. Komolyan.
Minden reggel megkeresem a nejem, bárhol is van.
Szó nélkül odamegyek és megölelem.
Aztán odahajolok és megcsókolom.
Ő felnéz és visszacsókol.
Erről mindig eszembe jut az a nő,
az a lány, akit feleségül vettem.
Bizony.
Halljátok az ujjongást?
Tudják, hogy ha felnéznek, feszesebb lesz a bőrük.
És ha meghúzzuk a fülüket, akkor így: „Na, ő az!”
Aki egy jet skin is tud szopni!
Volt rá példa. Falusi.
Dugtatok már falusival?
Rohadt durva. Mint vaddisznót fogni az erdőben.
Vérbeli falusival. Aki a kutyáját is lapáttal neveli.
És a faterjának annyi zászlója van, mint a fene.
Annyira falusi,
hogy van két unokatesója,
akik összeházasodtak.
És gyerekük is van.
Mikor Ila lányom megtudta, így: „Ezt nem kellett volna.”
Életem szerelme, a feleségem szemrebbenés nélkül kimondta
a mondatot, amit egyszer pólóra fogok nyomtatni:
Ránk nézett és így szólt: „Basszus!
Rokonok, nem vérrokonok.”
Tudjátok, hogy vérfertőzésről van szó.
Erre a lányom: „Rokonok,
de nem vérrokonok?”
Láttam a gyereket.
Vérrokonok.
Kurvára azok. Mint a Bloods banda.
„Mi van, tesa?”
Egy gyagyás, szefós kis tökfej.
Sose láttam még ilyen hülyét, pedig Lutzban nőttem fel.
Egy alabamai kikötőben,
félpucéran, koktéllal a kezemben ejtőztem a naplementében,
aztán megcsapott a falusi gyerek szaga.
Csipsz és energiaital.
Hát ott a két lábon járó Pengeélen.
Megszólal: „Hé, uram!
Dobjon be a vízbe!”
Én meg: „Csak ugorj be!”
Erre ő: „Nem.
Dobjon be!”
Én meg: „Öcsi, ha lehajolsz,
bent leszel.”
Rám mosolyog:
„Kérem, uram! Mint a pankrátorok!
Dobjon be!”
Én meg: „Te akartad.”
A lányaimmal nem bánhattam durván.
De őt most nem kímélem!
Úgy gatyába rázom,
hogy öröm lesz hallani a sírását. Így...
Az öt legédesebb hang egyike. Az első, amikor egy nő el... Nem!
Az első az, amikor egy siket ember nevet. Az kurva jó.
Pozitív értelemben. Sugárzik belőlük a féktelen öröm.
Fentanil nélkül.
Kettő meg olyan, mintha galambokat rugdosnának.
Egyszer egy hotelban két siket dugott a szomszéd szobában.
Kétszer is kivertem.
Komolyan.
Azt hittem, egy pizzán veszekednek. De a lényeg...
Megragadtam a kölyköt, megfordítottam,
a tóhoz vittem, felemeltem,
mint az Undertaker, így...
Ahogy meglöktem, az anyukája odaszólt:
„Nem tud úszni!”
Ez a Lennie az Egerek és emberekből
elfelejtette, hogy nem tud úszni.
Én meg úgy festek ott, mint az Úr gyilkos keze.
Beesett a vízbe és egyből elmerült.
Az összes anyuka így: „Bert, mentsd ki a kissrácot!”
Egy részem azt mondta, ez természetes szelekció.
De kimentettem.
Rokon.
Még önmagának is a rokona.
Kivittem a sekély vízbe.
És kimondta a legjobb mondatot, amit valaha hallottam. Kitaláljátok?
Nem.
„Nem tudok úszni.”
Én meg: „Nem mondod, baszd meg!”
„Ezért vagyunk mindketten vizesek, nem?”
Erre ő: „Azt hittem, van rajtam mentőmellény.”
Megsajnáltam. Ezt én is átérzem. „Az a cicid, tesó.”
Odajött az anyja, rögtön felderült.
Azt mondja: „Nem tudom, mi baja.” Én meg...
LeeAnn leüvöltötte a fejem,
mert ugrás előtt kivettem az e-cigit a zsebemből.
Majd elmentek. A sráccal ott maradtunk,
mint két puha pöcs az orgiában.
Rám néz és azt mondja: „Bocsánat, uram.
Nem akartam bajba keverni.
De ha felveszem a mentőmellényemet,
akkor bedob a vízbe?”
Erre én: „El se tudnék képzelni annál jobb szórakozást,
hogy beszívva dobáljalak téged a vízbe.”
Mindig elröhögtem magam, mikor a mólóra állt.
Azt mondja: „Várjon!
Rajtam van.”
Ez a srác hogy van még életben?
Én vagyok a legnagyobb mázlista.
Komolyan mondom. Nem érdemlem meg, amim van.
Gyönyörű feleség és gyerekek, nagyon...
Olyan szerencsés vagyok,
hogy még az is szerencsés, aki velem lóg.
Esküszöm, olyan szerencsés vagyok,
hogy ha valaha valamit elhagytok, én találom meg.
Ha ott leszek, megtalálom. Mondok két sztorit.
Egy rövidebb példát, hogy megértsétek.
A második lesz a hosszabb sztori.
A rövidebb.
Tizenhárom éve kivittük a lányokat a partra.
Mellettünk egy motokrosszos és egy fekete pár.
Azért motokrosszosok, mert fehérek és tetováltak. És...
Igen.
Ti hogy mondanátok?
Nagyon jól halad a műsor.
A fekete pasi...
fogja a pokrócát, kirázza belőle a homokot,
közben elrepül a jegygyűrűje,
ő meg: „Elveszett a gyűrűm!”
Az „elveszett” szóra felállt a faszom.
Ez a szupererőm.
Odafordultam: „Bert Kreischer vagyok.
Megtalálom, ami elveszett.”
LeeAnn azt mondja: „A picsába! Megint kezdi.
Meg fogja találni a jegygyűrűdet.
Muszáj lesz elviselned a szarságait.”
Mind kerestük. A motokrosszosok, a feketék, mi.
Fél óra múlva feladták.
Ketten maradtunk a fekete pasival,
mint egy banda a Fényes nyergekből.
Vagy ez rossz példa?
Fél óra múlva megszólal: „Nem fogjuk megtalálni.”
Erre én: „Te nem fogod megtalálni.
Én Bert Kreischer vagyok.
Megtalálom, ami elveszett. Jegyezd meg!”
Leült, én meg tovább kerestem egyedül még vagy öt percig.
Ahogy az ujjam végigsiklott a homokon,
egyszer csak rácsúszott a jegygyűrű, mintha maga az Úr
tette volna oda azzal, hogy: „Ne feledd, ki vagy...
és mit csinálsz!”
Kirázott a hideg. Csak álltam ott.
Senki se figyelt. Ránézek a motokrosszosra.
„Van Google a telódon?” Erre ő: „Van.”
„Keress rá, hogy mit csinál Bert Kreischer!”
Erre LeeAnn: „Ez megtalálta a jegygyűrűt.”
A pasi meg: „Azt írja, megtalálja, ami elveszett.”
A fekete: „Megtaláltad?” Én: „Nem hozzád beszélek.”
A feleségére nézek: „Ki vagyok és mit csinálok?”
A nő feláll és így: „Bert Kreischer vagy. Megtalálod, ami elveszett.”
Én meg: „Mondasd ki vele!”
A nő: „Mondd ki a nevét, baszd meg!”
Erre a pasi: „Bert Kreischer.”
Én meg: „Az Úrnak is mondd el!”
Ő meg: „Bert Kreischer mindent megtalál.”
Erre én: „Megtaláltam a gyűrűdet, köcsög!”
Ez volt a rövidebb sztori.
Egy gyereket is megtaláltam már.
Élve. Nem a kukába dobva. Élve.
Öt éve, július negyedikén.
Felvonuláson voltunk. Félpucéran, sörrel felpakolva.
Részegen. Jó apa vagyok. Nos...
Egy óvodás kisfiú bőg a tömegben.
Letérdelek hozzá: „Mi a baj, öcsi?”
Ő meg: „Elveszett a családom!”
Az „elveszett” szóra felállt a farkam.
Tisztességes okból.
„Bert Kreischer vagyok. Megtalálom, ami elveszett.”
A lányaim mellettem: „Tényleg így van!”
Megkérdeztem: „Anyukád itt van?”
Ő meg: „Nem tudom.”
Én: „Mi az anyukád neve?” A gyerek: „Nem tudom!”
Ila megbök és azt mondja: „Hagyd csak!”
Mondom: „Mi?”
„Cigány gyerek. Menjünk tovább!”
Én meg: „Nem is...”
„Így zsebelnek ki, Apu. TikTokon láttam. Menjünk!”
Erre én: „Nincs több TikTok.”
A gyerekre nézek: „Apukád itt van?” Ő meg: „Nem tudom.”
Mondom: „Mi az apukád neve?” Ő meg: „Nem tudom!”
Erre én: „Oké.
Lehet, hogy tényleg cigány.”
Georgia, akinek a legtöbb esze van...
ránk néz és így: „Álljatok már le!”
Azt mondja: „Én Georgia vagyok. Hogy hívnak?”
Megnyugodott, aztán így:
„Nathan?”
„Nathan, ő az apukám.”
„Bertnek hívják. A te apukádat hogy hívják?”
Még mindig rémült, de megnyugodott. Azt mondja: „Nem tudom.”
„David?”
„Talán Michael?”
Erre Georgia: „Szerintem is cigány.”
A lányok kézen fogták, én meg mögöttük mentem.
Kiabálva haladtunk tovább.
„Találtunk egy kisfiút!
Egy vadi új kisfiút!”
„Nem hiányzik egy Nathan?”
Egy anyuka így: „Mit művel azzal a gyerekkel?”
„Letiltották Tinderről. Megfektetjük. A kurva anyád!”
Kotnyeles ribanc. Szóval...
Végül felismerte egy apuka.
A gyereke az osztálytársa.
Odamentem: „Nincs meg a családja. Mielőtt kijózanodok, megtenné...
hogy segít nekem?”
Azt mondja: „Ott buliznak a szomszédban.”
Én meg: „Jó. Nathan, maradj a lányokkal! Hozom a családodat.”
Izgatottan odamentem. Rengetegen voltak.
Előkaptam egy sört és betettem a postaládába.
„Találtam egy kisfiút.
„Nathan a neve.
Nem hiányzik valakinek?”
Semmi.
Aztán meghallom Ila hangját.
Azt mondja: „Van itt egy David?
Vagy egy Michael?”
Mondom: „Mit csinálsz?” „Elsózom a cigány gyereket.”
Egy apuka három méterről: „Én David vagyok.”
Megkérdem: „Van fia?” Ő meg: „Van.”
Erre én: „Nathan a neve?”
Ő meg: „Pontosan.”
Erre Ila megszólal: „Mit gondol, mi ez, bűvésztrükk?”
„Nathan nem vész el.” Én meg: „Én találtam egyet.
Megnézi a kis köcsögöt? Hátha a magáé.”
Erre ő: „Na jó.” És elindultunk.
Én így: „Nathan!”
Amint kimondtam a nevet,
hátulról odarohant hozzánk egy apuka,
akinek elveszett a gyereke.
„Találtak egy Nathant?”
Én: „Igen.” Ő meg: „Michael vagyok.”
Én meg: „Hála az égnek!”
Aztán: „David, húzz a picsába! Megvan az apuka.”
Erre David bepipult. Azt mondja: „A kurva életbe!
Basszus, Michael, te piáltál?”
„Csak egy pohárral.” „Nem vigyáztál Nathanre!”
Én meg így...
Hogyhogy ez nem esett le nekem eddig?
Ila megkérdi? „Cigány?”
Én meg: „Pofád lapos!”
Pár másodpercig nézte, ahogy veszekszenek, aztán neki is leesett.
„Georgia, kiderült, miért nem tudja az anyukája nevét!”
Még aznap elmeséltem két embernek.
Az első Joey Diaz volt, és imádtam a reakcióját.
Imádtam.
Egy libsi szülőkkel teli parkban voltunk.
Elmondtam neki. Ott tartottam, hogy: „Te piáltál?”
Erre elkiáltja magát: „Homokosak voltak?”
A második a feleségem, LeeAnn volt.
Az elején a „David, talán Michael” résznél
rám néz és azt mondja: „Puding volt az apuka?”
Én meg: „Nem, nem volt desszert.”
Azt mondja: „Mifelénk azt mondják a homoszexuálisokra,
hogy egy kicsikét pudingok.
Kedvesebben hangzik, mint a búza.”
Mondom: „Kösz, Paula Dean!
Ismersz még ilyen édes sértéseket?”
Jó ember. De tényleg.
Nem mondom, hogy én az vagyok.
Rémes dolgokkal szoktam viccelődni.
Minél kevésbé illik valamin nevetni...
annál jobb.
Nem tehetek róla. És ha LeeAnn kiakad, az még viccesebb.
Egyszer Miamiból Los Angelesbe repültünk.
Becsekkoltunk Miamiban. Odamentem leadni a táskákat.
Kérdem a hölgytől: „Van hely az első osztályon?”
Erre ő: „Van egy.” Mondom: „Remek. Kérném.”
„És a felesége?”
Erre én: „Azt mondta, csak egy van.”
Ő meg: „Nem adja át a feleségének?” Erre én: „Dehogy!
Sokat iszom a gépen.”
Ő meg tiszta mennonita. Nyerskutyázni fog.
Hat órán át a falat fogja bámulni.
Én bulizni szeretek.”
Erre LeeAnn: „És a lovagiasság?”
Én: „A lovagiasság korában még nem volt első osztály.”
LeeAnn hozzám se szólt a reptéren.
A gépen megállt a helyemnél.
Azt mondja: „Ne már!”
Mondom: „Te a csórók közt ülsz. Menj tovább!
Bulizhatsz Leóval meg az olasz gyerekkel a hajófenéken.
Biztos jó lesz. Élvezni fogod.”
Pár sorral mögém ült a válaszfal után.
Első osztály.
Hozzák az italt. Jack jéggel.
Jó sok jéggel. Belekortyolok.
Erre megcsapja a fülem egy ilyen hang...
Mindenki lefagyott.
Ráírtam LeeAnnre: „Te voltál?”
Visszaír, hogy: „Nem, te barom.
„Van egy speciális igényű nő
a gépen.”
Erre én: „Ez mit takar?”
Visszaír: „Gondolom, hallottad.
Fél a repülésről.
És az idegességtől tikkelni kezd.
Ettől egyrészt úgy visít, mint egy elefánt.”
Én meg: „Másrészt?” Azt írja: „Hevesen kapálózik.”
Visszaírok...
„Szexi a csaj?”
Semmi válasz. Még buborék se.
Megint írok: „Hol ül?”
Ő meg válaszol: „A te helyeden, barom.”
Itt röhögtem el magam. Nem tudtam megállni.
Szétröhögtem magam,
mert három sorral hátrébb folyamatosan ez ment...
És akik beléptek oda,
mind úgy reagáltak, hogy: „Jézusom!”
Mielőtt felszálltunk,
odamentem az utaskísérőhöz.
Mondom: „A feleségem ott ül a speciális igényű hölgy mellett.”
Még az utaskísérő is így: „Jesszusom!”
Én meg: „Helyet cserélek vele.”
Erre ő...
„Maga aztán jó ember!”
Én meg: „Tudom.”
Mondom: „Egyezzünk meg! Muszáj innom.
A nejemé az első osztály.
Konzervatív. Nem fog inni.
Ha kapok italt, rendben leszek.
Én is félek a repüléstől. Jól megleszünk.
Csak hozzanak nekem italt és minden oké lesz!”
Ezt felelte.
Aki szeret repülőn inni, sejtheti, hogy örültem.
Körülnéz és: „Igya meg, hozom a következőt!”
Lehúztam. Csinált egy újat, adott két pici üveg Jacket
és így: „Ezzel aztán repülhet!
És maga lesz az első, akit kiszolgálok.”
A végén megragadott és:
„Több ilyen férfira lenne szükség.”
De én közben magamban így:
„Basszus, egy speciális igényű lesz mellettem!”
Ha így ihatok, akár Londonig is elrepülnék.
Megkaptam a piát,
elsétáltam az önző első osztályos utasok mellett.
Odaértem,
elhúztam a függönyt. Túl váratlanul ért a látvány.
Mint egy Waffle House hajnali négykor.
Tisztára mint A Legyek Ura, főszerepben a speciális igényű nő,
aki vagy 190 centi magas volt.
Mekkora bula!
Mintha Gronk húgát látnám.
Összevissza kapálózott.
Mikor jobban megnéztem, rájöttem, hogy a kezére
edényfogó kesztyűket celluxoztak.
Odaadtam LeeAnn-nek az italt. „Kellemes utat! Tessék.”
Mondom az utaskísérőnek: „Nem akar cserélni. Mi lesz?”
Szakadtam a nevetéstől.
De tisztázzuk: nem a speciális igényű nőt nevettem ki.
Nem rajta nevettem.
Azon nevettem,
hogy a hozzátartozója
vállalta, hogy rácelluxozza
a kesztyűket...
Nem is egyformák voltak. Az egyik egy rákolló,
a másikon ez állt: „Forró érintés.”
Szóval rácelluxozta a kesztyűket a nő kezére,
aztán így: „Mulass jól a nyugati parton!” Mi van?
Egész úton egyszerre sírtam és röhögtem.
Úgy ittam... Ájulásig ittam.
Felébredtem, leszálltam, vártam, hogy LeeAnn is leszálljon.
Megjelenik a kis puszipajtásával.
Mint Arnold Schwarzenegger és Danny DeVito az Ikrekben.
Én magamban: „Haverok lettek?”
LeeAnn nyugodtan rám néz és: „Már jól van.
Megnyugodott. Segítünk a bőröndjével.”
Erre én: „Persze, ilyen kesztyűben nem tudná megfogni.”
LeeAnn meg: „Azt levesszük róla.”
Erre én: „A lófaszt!
Az egyik szerette ragasztotta rá.
Biztos tud valamit, amit mi nem.
És ha levesszük és kiderül, hogy ő a Rozsomák?”
Egész este ezen nevettem. A kocsiban is, otthon is.
LeeAnn dühös volt. Ez a legviccesebb.
Feldühíteni a feleségünket.
Lefeküdtünk. Pucér és részeg voltam, egyből beájultam.
Másnap felébredtünk és elfelejtettük, hogy összevesztünk.
Odafordultam, csókolóztunk.
Majd jött a szex.
És szex közben
LeeAnn felemeli a kezét...
Mintha nyakon csaptak volna.
Egyből elnevettem magam és elmentem.
Előrehajoltam, és így: „Edényfogó kesztyű!”
Felkeltünk. LeeAnn röhög.
Erre én: „Végre megértetted!”
Ő meg: „Oké, megértettem.
Voltál tegnap szarni a reptéren?”
Mondom: „Lehet.”
Ő meg: „Fogd csak meg a segged!”
Hátranyúlok.
A papír, amit az ülőkére tettem...
még mindig ott volt.
Addig ültem a vécén,
hogy szinte egybeolvadt a seggemmel.
Ráhúztam a nadrágomat.
Úgy sétáltam a gépen, úgy ültem hat órán át.
Úgy aludtam. Úgy dugtam a feleségemmel.
Rémülten nézek rá, ő meg nevetve mondja:
„Basszus, dugtam egy speciális igényűvel!”
A lányaim szerint ez nem vicces.
Nem tetszik nekik a műsorom.
Megnézték, és így: „Nőgyűlölő vagy.”
Én meg: „Hát, nők vagytok, tojok a véleményetekre.”
Ezen se nevettek.
Azt mondták: „Apa, beleírnál a műsorba egy feminista viccet
a közönségben ülő feminista nők kedvéért?”
Halljuk!
Oké.
Remélem, tetszeni fog.
Ne feledjétek, én írtam!
És lesz benne egy kis politizálás, jó?
Lesz benne.
De nem baj, mert a lányaimért teszem.
A nők mindenben jobbak a férfiaknál.
Komolyan mondom. Aki nem biztos benne, annak bebizonyítom.
Uraim! Biztos volt már, hogy nyalni készültetek,
és a hölgy így szólt: „Én ezt most nem tenném.
Nem frissen van mosva.”
Egy pasi erre így szól: „Ó!
Köszi, hogy mondtad.”
Hölgyeim!
Amikor épp készültök leszopni egy csávót,
és megállít, hogy: „Hű, várj! Én ezt most nem ajánlom.
Hosszú napom volt a melóban, és...”
Na, ilyen sose fordul elő!
A pasik megszagolják és: „Úgyse fogja érezni.
Csak kicsit csúszós. Nem büdös.
Csak egy kis váladék, ennyi.
Csak a segglyukam büdös.
Az orra itt lesz, a seggem meg itt. Hogy...
Aláteszem a párnát. Majd azt hiszi, hogy tőle jön.”
És ezért...
Ezért én, Bert Kreischer, őszintén hiszek abban,
hogy egy férfi nem szabhatja meg, mit tegyen egy nő a saját testével.
Minden férfi, aki itt van,
minden képviselő, a szenátus tagjai, az Egyesült Államok elnöke...
Egy ponton mind azt képzeltük,
jobban értünk a női testhez, mint a nők,
és csak azért is elkezdtük nyalni.
Egynél többször nem, de mind voltunk már olyan kanosak, hogy:
„Nem zavar.
Szeretlek.
Nem lehet olyan szagod, amitől...
Jézusom! Lovagoltál, vagy mi?
Új bicikliülés kell neked. Itt valami nem oké.
Úristen! Nem, dehogy! Menni fog.
Johnny Knoxville vagyok, ez pedig a büdös pina kihívás.”
Ez politikai vicc volt.
A lányaimnak sose fogom elmondani.
Nemrég rájöttek, milyen hülye vagyok.
Én tudtam. LeeAnn is tudta.
Azt hittem, Helen Keller és Anne Frank ugyanaz a személy.
Komolyan.
Az Anne Frank Házban világosodtam meg.
Végigmentünk a haverjaimmal. Beszívva.
Félreállunk, és én: „Kutyája is volt, tudtátok?”
Ők meg...
„Mi?”
„De elszökött. Nem csodálom, úgy hívták...”
Bementünk a konyhába, erre én: „Itt égett meg az ujja.”
Ők meg: „De hogyan?”
„El akarta olvasni a gofrisütőt.”
Egy hölgy megfordult: „Helen Kellerrel viccelődik?”
Az arcomra volt írva, hogy fingom nincs, ki volt Anne Frank.
Azt hittem, Helen Keller házában voltunk.
Úgy röhögtem, mint aki beszívott és röhögni akar,
de nem teheti, mert épp egy holokauszt múzeumban van.
A lányaim akkor jöttek rá...
Olaszországba utaztunk és elmentünk Rómába.
Tudtátok,
hogy az olasz Róma ugyanaz,
mint a római birodalom?
Oké.
Oké. Mindenki?
Tegye fel a kezét,
aki tudta, hogy Julius Caesar
valóban létezett!
Nos, én ezt se tudtam.
Az utazáson szó volt
Julius Caesarról, Kleopátráról és egyéb kamu nevekről.
Kérdem a lányom: „Tényleg létezett?”
A kis gyökér rám nézett, és...
„Kérdezd meg az idegenvezetőtől!”
„Gyors kérdés.
A pizzalánc és a szósz megvan, viszont...”
Megnéztük Dávidot. A pucér pasit,
aki így csinál. Michelangelo szobrát.
Kérdem Georgiát: „Miért ilyen kicsi a pöcse?”
Ő: „Ezt is kérdezd meg az idegenvezetőtől!”
Feltettem a kezem. Van egy baromi jó témám.
Ezúttal mindenki felém fordult, amikor feltettem a kérdést.
Én így: „Miért van ilyen kicsi pöcse?”
Mire a pasi: „Remek kérdés.
Mert ha Michelangelo nagyot faragott volna neki, most azt bámulnád.”
Mondom: „Aha, így meg a kicsit nézem.”
Nem mutatunk túl jól családként.
Néha a családunk egyszerűen nem tűnik jó csapatnak.
Mintha nem is ismernénk egymást.
Ila úgy fest, mint Big Jay Oakerson.
Georgián nincs melltartó. Orrkarika, tetkó.
LeeAnn övtáskával, betűrt ingben, térképpel.
Mint egy transz Joe Rogan.
Részeg vagyok és leizzadtam, és legyek én a főnök?
Nem illenék az álomcsapat élére.
De Ida lányom... Ő másmilyen.
Úgy értem...
Én meglehetősen impulzív vagyok.
Szerintem ez nyilvánvaló.
De Ila még nálam is impulzívabb.
Mikor meglátott inni a világjárvány alatt, leült a fotel karfájára,
elvette a mobilomat és elkezdte görgetni az Amazont.
És így: „Hé, fater! Szerinted hány dolcsi egy hűtő?”
„Nagy hűtő?” Ő meg: „Mini.”
Mondom: „150.”
„Ha azt mondanám, hogy 79, hányat vennél?”
Mondom: „Négyet.” Ő meg: „Kész.” Klikk!
Rendeltetek már részegen az Amazonról?
Amikor másnap megjön, rá kell jönnötök, mi az.
Nekem nem kellett találgatnom, mikor mikor megjelent a négy hűtő
a küszöbünkön.
De nem ilyen picik.
Akkorák, mint Tyrion Lannister.
A legrosszabb. A lányok meg akarnak tanulni gördeszkázni.
Egyirányú az utcánk, de sokszor hajtanak be rossz irányból.
Együtt vacsizik a család, én meg így: „Kitaláltam.
Veszek pár terelőkúpot és kiteszem őket a sarokra.
Így muszáj lassítaniuk. A terelőkúpokra mindenki odafigyel.”
Erre LeeAnn, aki falusi: „Tökfej.
Terelőkúpokat nem venni szoktak,
hanem lopni.”
Azt mondja: „Senki se vesz terelőkúpot.
Még a Walmartban se árulnak.”
Belegondoltam, hogy tényleg sose láttam ilyet boltokban.
Ila Amazonon már talált egy rakással.
„Ne hallgass Forrest Gumpra! Nézd!”
Én meg: „Ila talált.” Erre ő: „Ez itten nem nagyfiús.
Ez itten kisbabáknak való.
Ez...” Nem mennek már az akcentusok.
Igazi cajun séf lett.
„Ti ketten ottan a kisbabás terelőkúpokkal!”
„Az ottan nem nagyfiús!”
Mondom: „Ila, nagyfiús nincs?”
Ő magabiztosan: „8-as méret.”
Én meg: „Az nagy?”
„A legnagyobb.” Én: „Vedd meg!”
Ő meg: „Hányat vegyek?” Mondom: „Basszus, nyolcat!”
Ránéz LeeAnnre és Georgiára: „Kész.”
Odahajolok: „Alig várom, hogy lássam az arcotokat, ha ez sikerül.”
Négy napig vártunk,
hogy megjöjjenek a terelőkúpok.
A negyedik napon csak én és Ila voltunk otthon.
Meglátom az amazonost,
amint az ajtóhoz sétál egy rakás nagyfiús terelőkúppal.
Feltornyozta a verandán.
Mint egy NBA-játékos.
Libabőrös lettem.
Így: „Ila! Sikerült, baszd meg!”
Ila előjön, meglátja őket az ablakból és...
„Ezek itten nem ám kisbabáknak valók!”
Mondom: „Aha.” Ő meg: „Ezek itten nagyfiúsak!”
Én: „Hogy mutassuk meg Anyáéknak?”
Ő meg: „Zárjuk le velük az utcát!
Zárjuk le az utcát, Apu! Majd a sarkon bocsánatot kérnek.”
Úgy örültünk,
hogy fel se tűnt, amikor a futár hozott még nyolc terelőkúpot.
Nem, az már a harmadik volt.
Az már 24. Az rohadt sok terelőkúp. Összeszorul a gyomrom. Kimegyek.
Mondom: „Itt valami tévedés van.” Ő meg: „Nem.
Tele van a furgon terelőkúppal.”
Elmegy. Ila odajön az ajtóhoz és: „Nézd, mennyi terelőkúp van itten!”
Én meg: „Maradj már, Bobby Boucher!
Mennyit rendeltél?”
Ő meg: „2400 dollárnyit.
Talán túl sok?”
Én meg: „Egy útépítésen sincs ennyi, basszus!
Még egy hurrikánnál se kell ennyi!”
Az ötödik adagnál az amazonos rezzenéstelen arccal kérdi:
„Gyorséttermet fognak nyitni?”
Elmegy, én meg ott maradok a ház előtt Jámbor Jackkel,
és csak bámulok a terelőkúpokra,
mint potyautas a platón.
Én pánikolok, a lányom gondolkodik.
Így: „Nyugi, elrejtjük!”
Én meg: „Mégis hová?” Erre ő: „Elássuk.”
Erre én: „Jézusom!
Szerinted anyád nem venne észre itt 70 sírhalmot?”
Aztán meghallom LeeAnn kocsiját.
Erre Ila: „Viselkedj természetesen!”
Kinyílik az ajtó, LeeAnn és Georgia szakadnak a röhögéstől.
Georgia így: „Ezek itten aztán nagyfiús terelőkúpok!”
Megfordulok: „Tévedés történt.”
Erre LeeAnn: „Nyolcas méret, mi?
A nyolc a darabszám volt, tökfejek.
Hatvannégy terelőkúpot rendeltetek.”
Én meg: „És ezt tudtátok?”
Erre ő: „Látni akartuk a hülye arcotokat.”
„És most nyomás vissza az Amazonra!”
Én: „Visszaküldjük.” Ő meg: „Ne!
Vegyetek edényfogó kesztyűt és celluxot!
És nincs több Amazon.”
A gyerekek nőnek,
és nem örülök neki.
Nem örülök.
Georgiát füvezésen kaptuk.
Te adtad el neki?
Én nem örültem ennek ennyire, uram.
LeeAnn felhívott egy tévéműsor forgatásán.
„Baj van.” Mondom: „Mi az?”
Ő meg: „Georgiát füvezésen kapták.” Kiborultam.
„Mi a fasz? Honnan szerezte?”
Erre ő: „Tőled.” Én meg: „Még lop is?”
Kiakadtam. Mint apám. Teljesen.
Így: „Adok én neki! Üzenem neki, hogy összetörte a szívem!
Hazudott. Vissza kéne nyernie a bizalmam,
de nem tudja. Már nem bízom benne!
Este beszélünk FaceTime-on,
és úgy kiosztom, hogy elbőgi magát!”
Aztán letettem.
Épp Snoop Dogg-gal ebédeltem.
És Snoop rémülten nézett rám.
Azt mondja: „Hé!
Zűr van otthon?”
Mondom: „Igen.”
„Biztos meg tudjátok beszélni.”
Mondom: „A lányom
füves cigit szívott.”
Erre Snoop:
„Ennyi?”
Én meg: „Tizenöt éves.” Erre ő: „Te hány évesen kezdted?”
Mire én: „Az lényegtelen.
Akkor más világ volt.” Ő meg: „Igen, illegális volt.”
Azt mondja: „Komolyan egy kis fű miatt akarod megbüntetni?”
„Igen. Így nevelek gyereket.”
Erre ő: „Ezt nem hagyhatom.
Az unokahúgomról van szó.
Nem szidhatod össze ma este.”
És így: „A helyzet az, hogy a kislányod kezd felnőni,
és ez kurvára fáj az apai szívednek.
De ha most úgy vezeted ezt le,
hogy leüvöltöd a fejét, az neki fog fájni.
És nem fog bízni benned, mert álszent vagy.
Tönkre fog menni a kapcsolatotok.”
Mondom: „Mi vagy te, pszichológus?”
Erre ő: „Ma este munka után
gyere a lakókocsimhoz!
Ott majd segítek lehiggadni.”
Mondom: „Hogy érted ezt?”
Erre ő: „Tudod jól.”
Én meg: „Csak érdekel.”
Elkezdi: „Tesa...” És lassan közelebb hajol.
Azt mondja:
„Tesa,
jól eláztatjuk magunkat.”
Mondom: „Micsoda?”
Ő meg: „Hallottad, baszd meg. Tovább ne add senkinek!”
Aztán elment. Én magamban: „Dehogy híresztelem el,
hogy együtt fürdünk Snoop Dogg-gal!”
Mégis mi a... Pánikolva visszahívtam LeeAnnt azzal,
hogy Snoop fürödni akar velem.
Erre ő: „Nem így értette. Ez csak szleng.
Átmész hozzá.
Lesz pár ribi, akikre pezsgőt öntötök. Jó buli lesz.”
Mondom: „Igen, valószínűleg.” Szóval odamentem.
Bekopogtam. Meló után, felső nélkül. Esküszöm.
Ajtót nyit, és: „Tudtam, hogy eljössz.”
És egyedül volt a lakókocsiban.
Mondom: „Igen?” Ő meg: „A fehérek csípik az ilyesmit.”
És igaza van, tényleg bírjuk a meleg kultúrát. Ha...
Ha hozzáérnék a farkammal, ő így: „Elkaptál.”
Imádjuk az ilyet. Ez a szeretetnyelvünk a haverokkal.
Egyszer úgy megnevettettem Tommyt, Tommy Segurát, a sérült humoristát...
Nem tudom, ismeritek-e.
Sérült humorista, aki nem tud ilyet.
Egyszer azon röhögtünk, hogy beraktam a farkam egy tolltartóba,
és így: „Kérsz egy cerkát?”
A meleg viccek jók.
Szóval látszott rajta. Én meg: „Várj!”
Mondom: „Még sose csináltam ilyet, Snoop.”
Mire ő: „A lófaszt!”
Mondom: „Oké, a gimiben és az egyetemen igen, de...”
És: „Te gyakran csinálod?”
Erre ő: „Előfordul. A haverokkal.”
Kérdem: „Kivel?” Ő meg: „Két hete Dr. Dre volt nálam.”
Erre én: „Te és Dr... Együtt csináltátok?”
Mire ő: „Miért, hogy csináltuk volna? Mi a fasz bajod van?
Azt hittem, jó fej vagy, Bert.” Én meg: „Az vagyok.
Tényleg az vagyok.” Elindulok a mosdó felé.
Mire Snoop: „Hova a faszba mész?”
Én meg: „Zuhanyozni.”
Erre ő: „Hogyhogy?”
Erre én: „Azt mondtad, együtt fogunk elázni.”
Ő meg: „Úgy értettem, hogy piálni!”
Erre én: „Úristen! Az mindjárt más.
Azt hittem, velem akarsz zuhanyozni.”
Snoop nem nevetett, hanem így: „Mégse akarok piálni.
Szívesebben lennék most egyedül.”
Így: „Átjöttél zuhanyozni?” Mire én: „Te mondtad.”
Ő meg: „Mondta a faszom!
Még ha én is mondtam volna, te jöttél ide!”
Mondom: „Nagyon ideges voltam.”
Mire ő: „Mit csinálnál most, ha nem állítalak le?”
Mondom: „Zuhanyoznék.”
Ő meg: „És közben?” Én meg: „Rád várnék.”
Snoop Dogg a zsebébe nyúl,
elővesz egy spanglit, rágyújt és:
„Már értem, miért füvezik a lányod.”
Hozna nekem valaki egy törölközőt?
Még a faszom is leizzadt.
Floridában egész más leizzadni.
Igen!
Aki nem itt nőtt fel, az itt így: „Mi a franc ez a város?”
Ti meg: „Csak nem szétolvadtak a golyóid?”
Még a golyóim is izzadnak. Hihetetlen.
Bármilyen ruha jó lesz. Vedd le a pólód és ide vele!
Elmesélek még egy sztorit, ami...
Ez elképesztő lesz.
Köszönöm, Kyle. Hölgyeim és uraim, ő itt Kyle, veterán.
Öveket becsatolni!
Elaltatták a kutyánkat.
Esküszöm, viccesebb lesz!
Szuper kutya volt.
De tényleg.
Priscillának hívták. Az első nagy kutyám. Bullmasztiff.
Jó kutya volt. Emlékszem, amikor hozzánk került.
Amikor hazaviszünk egy kutyát, meg van rémülve és...
De otthon van. Ezt tudatni kell vele.
Együtt játszottunk vele, de kicsit ideges volt.
A lányok és LeeAnn lefeküdtek. Én fennmaradtam a kutyával inni.
És ittasan dumáltam neki.
Így...
Emlékszem, azt mondtam neki...
Mondom: „Remek életed lesz itt, kislány.
Fölöslegesen idegeskedsz.
A gyerekek egész életedben imádni fognak.
Az a nő meg mindent meg fog adni neked.
Én hol itt leszek, hol nem, de...”
Mondom: „Elmondom, mit kell tenned.
Cserébe azt kérem, hogy amikor elmegyek,
legyél a terroristám!
Ha bárki belép az ajtón, áldozd fel az életedet!
Előbb te halj meg, ők csak utánad!”
A kiskutya becsukta a szemét,
az ölembe tette a fejét és: „Itthon vagyok.”
Voltatok már olyan részegek...
hogy a kutyátokhoz bújva felállt a farkatok?
Hát én sem.
Senki? Oké, egyszer megtörtént.
Egyszer, és... Veled is volt már?
Annyit letoltam éjjel, hogy reggel is részeg voltam.
Priscilla bebújik az ágyba, én meg megölelem.
Fel se tűnt, hogy áll a farkam.
LeeAnn meglátja, és így: „Kire állt fel így?”
Szakadtam a nevetéstől.
Mondom: „Priscillára. Csak ő képes felállítani.”
LeeAnn nem nevetett.
Minden reggel ezt csináltam a konyhában.
Megsimogatom Priscillát:
„Te vagy az egyetlen, aki fel tudja állítani a farkam.”
LeeAnn meg: „Ne már! Ez nem vicces. Undi.”
Pont ezért tettem.
Vettünk egy új kutyát. Ő is, bullmasztiff, Mac.
Nem a legjobb kutya.
De azért jó. Imádom.
De igazi kis geci, és rém ostoba.
És imádja a farkam. Ez a kutya
meglátja a farkam, és így: „Enyém!
Ez lesz a mai vacsi.„” És...
Ki se tudom verni, ha ott a kutya.
Priscilla? Ha elkezdtem, kivonult, hogy:
„Inkább magadra hagylak.”
De ha Mac meglátja, rögtön odamegy és...
„Oké.”
„Mikor dobod már el nekem azt a botot?”
Egyszer LeeAnn és én kutyapózban szexeltünk.
Azt hittem, értékeli.
A seggére csaptam.
Azonnal rájöttem, hogy ő a kutya gazdája, nem én.
Kurvára begurult, így...
Kirántottam LeeAnnből,
és ott lóbáltam a feromonrudamat.
A kutya megforgatta a szemét: „Ezt most megeszem!”
Bepánikoltam.
Mellettem az ágyon egy 70 kilós fenevad,
a kutya meg rám ront.
Nem tudtam, mit tegyek.
Mindenkinek leesett?
Egyik reggel
Priscilla nehezen kapott levegőt. Elvittük az állatorvoshoz.
Azt mondta: „Rossz híreim vannak.
Tumor van a szívén.
El kell altatni.” Az a helyzet...
Ahogy sokakat közülünk, engem is arra nevelt apám,
hogy a férfiak nem sírhatnak.
Fiatalabb koromban mindig rám szólt: „Ne hisztizz!
Embereld meg magad! Légy férfi!
Nem akarom többé meglátni, hogy sírsz.”
A lányaim születése után apám félrehívott, hogy:
„Sose láthatnak téged sírni.
Éreztesd velük, hogy biztonságban vannak és mindig tudod, mit csinálsz!
Ha mégis sírnod kell, bújj el a gardróbban vagy a zuhanyzóban!
Bőgd ki magad, aztán gyere ki és tegyél rendet!”
Most már tudjuk, hogy ez káros.
De ellensúlyozásként mindig viccelődni kezdek,
ha elérzékenyülök. Gondolom, mások is közülünk.
Ha nevetek, nem sírom el magam.
Nos, ez az állatorvosnál nem vált be.
Azt mondja: „El kell altatni.”
LeeAnn sír, én meg próbálok kitalálni egy viccet.
LeeAnn így: „Itt?” A doki: „Otthon is lehet.”
Mire én: „Talán én csináljam?
Bedobjam a medencébe?”
A pasi rengeteg kutyát elaltatott már, de még senki se viccelődött vele.
Ilyenkor a legjobb viccelni.
Sírva nevetett.
Azt se tudta, mit... Így: „Nem, dehogy.”
Mondom: „Szorítsak párnát a pofájára, amíg mozog?
Vágjam földhöz, mint a pankrátorok?”
Visítva röhög, és így: „Várjon! Elég! Ne!
Van nálunk egy nő, aki megöli.”
Mondom: „Mi van?”
Erre ő: „Maga kezdte, beteg faszfej!”
Megkérdeztem: „Jól csinálja?”
Ő meg: „Nincs szürke zóna. Vagy öl, vagy nem öl.”
Aztán: „Mit ért az alatt, hogy jól?”
Én meg így: Hajnali fél háromkor betör hozzánk.
Megöli, amíg alszunk, aztán leszedálja a többi állatot,
összeragasztja a mancsukat és körbe rendezi őket.
És így találunk rájuk.”
Ő meg: „Basszus, ez hatalmas!”
LeeAnn rám néz, és: „Elég ebből a faszságból!”
Szóval felhívtuk a lányokat.
Nem volt túl jó beszélgetés. Utáltam.
De szuperek voltak.
Tényleg. Velük nem fogok most viccelni.
Szuperek voltak. Büszke vagyok rájuk.
Lehúzták a matracot a hálóban az ágyukról,
és levitték a nappaliba a kanapék közé, hogy Prisnek legyen hol aludnia.
Egész éjjel fenn maradtak a kutyával.
Meséltek neki a gyerekkoráról.
Elmondták neki, mit szeretnek benne.
Sírtak. Így dolgozták fel az érzelmeiket. LeeAnn is sírt. Én nem.
Én nem sírtam.
A fotelban ültem és whiskey-t ittam.
És dühös voltam.
Ott volt... A kutyának már három éve halottnak kéne lennie.
Tudjátok.
Huszonegy éves, vak és süket.
Hajnali kettőkor bejön a nappaliba...
Fel se lehet emelni, mert nem számít rá. Ha megpróbáljuk, így...
Végig így: „Te jobban megérdemelnéd.”
Másnap reggel LeeAnn rám néz: „Itt az idő.
Hívd fel a hölgyet!” Hátramentem.
Még nem tértem magamhoz.
Emlékszem, így hívtam fel: „Maga a kutyagyilkos?”
Ő meg: „Eltalálta, faszikám.”
Érzéketlen volt.
Így: „Milyen fajta, uram?”
Mondom: „Nem mindegy?
Csak kinyírja.”
Ő újra: „Milyen fajta, uram?”
Én meg: „Ez komoly? Bullmasztiff.”
Mire ő: „Oké, 45 perc és ott leszek.”
És letette.
Annyit se mondhattam, hogy ne siessen.
Megérkezik 45 perc múlva a pasijával együtt, ami tök fura volt.
Gondoltam, biztos épp ebédeltek,
mikor felhívtam, és: „Várjon!
Hé, megyek kutyát ölni. Jössz te is?”
A pasi meg: „Milyen fajta?”
A fickó be se mutatkozott.
Csak leült LeeAnn szélére a nappaliban
és bámult.
A nő beinjekciózta Prist,
hogy jobban legyen.
Biztos tudjátok.
Ez a legkeservesebb pillanat az egészben.
A kutya, aki egész éjjel próbált életben maradni,
hirtelen megkönnyebbül és így...
„Visszatértem, bébi!
Remekül vagyok! Megyünk sétálni?
Azt hittétek, elpatkolok? Hát nem!
Rejszolni akarsz? Hátramegyek.” A kutya...
Aztán felkelt, hogy felmásszon a kanapéra, és összeesett.
LeeAnn rám néz, és: „Így a legjobb neki.”
Lefektettük Prist a kanapéra.
A hölgy azt mondja: „Most elbúcsúzhatnak tőle.”
Szívszorító volt.
Durva, de szülőként néha áldozatokat kell hoznunk,
hogy a gyerekeknek jobb legyen. És a feleségünknek.
Lemondunk dolgokról,
hogy nekik jobb élményeik legyenek. Ettől még emberek vagyunk.
Abban a percben...
Emlékszem, dühös voltam, mert nem fértem hozzá rendesen a kutyához.
Mert a lányok és LeeAnn az arcához bújtak,
elmondták, mennyire szeretik,
én meg csak a seggét tudtam fogdosni.
Nem is vett észre.
Én voltam neki a sarokban rejszoló pasas...
A hölgy odajött
a második injekcióval.
Beadta Prisnek,
Pris kimúlt. A lányokat és a feleségemet látta utoljára,
akik mondogatták, hogy szeretik.
Nem búcsúztam el a kutyámtól,
de nem baj, mert így legalább nem bőgtem el magam.
Kicsit megnyugszunk, erre odajön a pasi. „Nick vagyok.” Én meg így...
„Kicsit elkéstél, Nick.”
Megkérdi: „Segítene kivinni a kutyát a Jeepünkhöz?”
Ekkor jöttem rá, miért hozta a pasiját.
Egy pillanat alatt leesett. Az is, hogy miért érdekelte a fajtája.
Kezdőként valószínűleg nem kérdezett rá a fajtára,
elaltatta,
aztán csak állt a bernáthegyi fölött és így...
„A kocsi közelében kellett volna csinálni.”
Addig nem sírtam. Ez viszont betett nekem.
A férfiak mindig a legváratlanabb dolgokon érzékenyülnek el.
Priscilla a halálakor a kanapéra szart.
A pasi felemelte, hogy rátegye a hordágyra,
alátette a kezét,
és telibe belenyúlt a szarba.
Olyan lett az órája, és így: „Bassza meg!
A kutyájuk a kanapéra szart!”
Elkezdtem védeni a kutyámat. „Semmi baj, kislány.”
És ahogy megsimogattam a fejét, rájöttem...
A bullmasztiffoknak nagyon ráncos a homlokuk.
Egyetlen ránc se volt rajta.
Várjátok ki!
A férfiak pocsékul sírnak.
Pocsékul. A nők nem.
Mi úgy sírunk, ahogy a nők beszarnak.
A nők rémesen csinálják. A férfiak méltósággal szarnak be.
A pasik így: „Jaj, beszartam! Mindjárt jövök, ne nyúld le a kajám!”
Ha egy nő beszarik, vége a világnak. Így: „Összeszartam magam!
Tanga van rajtam! Belement a tűsarkúimba!”
Szóval úgy bőgtem, ahogy a nők beszarnak. A taknyom is folyt.
Megfogtam a hordágyat, felemeltem, közben a pasi öklendezett.
Tiszta szar volt mindene.
Elég fura ilyenkor bőgni.
Éreztem a lányaim kezét a hátamon.
Megsimogattak. Velem együtt mentek ki.
Amikor kimentünk, rájöttem,
hogy a lányok tudják, hogy úgy tudom abbahagyni a sírást,
ha megnevettetnek.
Kiléptünk az ajtón,
a pasi meg: „Hátra fogjuk betenni.”
Georgia pedig pókerarccal ránéz, és így:
„Elöl szokott utazni.”
Ránézek a pasira. Kurvára nem érti, hogy mi van.
Azt mondja: „Elöl az én helyem van.”
A lányom folytatja: „Nem bírja az utazást.”
A pasi erre...
„Lassan fogok hajtani.”
Betettük Priscillát a kocsiba.
A srác félreáll, a lányok is hátralépnek.
Rájöttem, hogy azért, hogy én is elbúcsúzzak.
Azért mondom el, mert biztos megértitek.
Kurva jók.
Odahajoltam. Gyönyörű kutya volt.
Azt mondtam: „Szeretlek, kicsikém.
Mindent megtettél, amit csak kértem tőled.
Te vagy a legjobb.
Remek munkát végeztél. Kurva jó terrorista voltál.”
A pasi erre felkapja a fejét.
„Terrorista volt?”
Georgia rávágja: „Jobb volt, mint az ISIS.”
Aztán elkezdtem becézgetni
és mondogatni a kis vicceinket. „Pici Pris pofikám!
Nem vágom le a füledet.”
Gyakran mondogattam neki,
hogy ha meghal, levágom a fülét és megtartom.
Most ránéztem a gyönyörű testére:
„Olyan hülyén festenél fül nélkül!
Nem lennének barátaid a mennyben. Dehogy fogom levágni a füled!”
A pasi tátott szájjal bámul, és így: „Mi a faszt mondott ez?
Le akarta vágni a fülét?”
Erre Ila: „Igazából az ő füle.”
Aztán kijött LeeAnn és a nő, aki elaltatta.
Ott álltak körülöttem, és utoljára ezt mondtam:
„Még mindig fel tudod állítani a farkam.
Most is feláll a farkam!”
Hallom, ahogy LeeAnn nevet:
„Csak ő tudja felállítani a farkad, édesem.”
Azok ketten kővé dermedtek.
Ila odajön és a hátamra teszi a kezét.
„Semmi baj, fater.”
Aztán ránéz a párra, és így: „Ha felébred, hívjanak fel, rendben?”
Ez az én álomcsapatom.
Köszönöm szépen!
Jó éjszakát mindenkinek!
A feliratot fordította: Kristóf K. Varga