Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor și domnilor,
Bert Kreischer!
NOROCOS
E plăcut să fii acasă.
E plăcut și să nu fii gras ca dracu'.
Sunt tot gras, dar...
Lucrurile scăpaseră de sub control.
Am slăbit 20 kg.
Da.
N-o să vă vină să credeți, am slăbit atât de mult,
încât seara trecută am văzut-o pe soția mea sugându-mi scula.
Cu ochii mei. Am văzut-o.
Chupacabra există!
M-a înfricoșat.
M-am uitat în jos, obișnuit să văd o burtă, și am urlat.
Am speriat-o și pe ea. Am zis: „Alexa, aprinde luminile!”
Îmi doresc să n-o fi văzut.
E mai bine în imaginația ta.
Când ești uriaș și nu te apleci să te uiți peste burtă ca să nu te caci în pat...
Doar auzi ce se întâmplă și e din ce în ce mai bine.
Zici că e o mamă care curăță conul de înghețată al copilului său.
Apoi am văzut-o.
Ziceai că cineva încerca bubble tea prima oară.
Avea o privire speriată, știind că-i va intra ceva pe gât.
Îmi iubesc soția.
Are 53...
Era să vomit spunând-o.
Are 53 de ani.
Vă spun, e o bunăciune.
De fiecare dată când facem sex, realizez că n-am făcut-o cu cineva mai în vârstă.
Și îmi place. Asta e partea ciudată.
Dacă mi-ai fi arătat o poză cu ea goală când aveam 18 ani, aș fi zis:
„Sunt în scaun cu rotile?”
Apoi faci sex cu o tipă la menopauză și-ți spui: „Da, frate!”
E ca mănușă de baseball pe care o ai de 20 de ani.
Miroase bine, degetele ți se potrivesc perfect în ea.
Iar dacă te întrebi de ce e așa largă, știi răspunsul: „O am de mult.”
E încrețită unde trebuie și bagi mingi în ea de 25 de ani.
Nu mă interesează femeile voastre. Sunt shot-uri de Fireball. Nu vreau asta.
Vreau o femeie la menopauză. E ca un pahar de whisky.
E doar pentru bărbați. Nu poți înțelege.
Complexă, afumată, împlinită.
Ce i-aș zice unei tinere după ce-am face sex? „Te poți juca 15 minute pe iPad.”
Am nevoie de o tipă care transpiră când doarme.
Soția mea transpiră ca un predicator afro-american la slujba de duminică.
Dimineața, parcă aș îmbrățișa un delfin. E udă și...
Îi put țâțele.
Nu, are niște țâțe grozave, doar că miros.
Într-o dimineață, își adulmeca sutienul. O întreb: „Ce dracului faci?”
Îmi răspunde: „Nu miroase bine.”
Mi-am zis: „Cât de rău ar putea mirosi?” Ca o mănușă de hochei.
„Trebuie să-ți spălăm țâțele. Îmi plac foarte mult.”
I-au prescris testosteron și progesteron. N-am voie să vă spun asta, dar...
Nu știu care e scopul lor medical, dar au transformat-o într-o desfrânată.
Mă fute de parcă ar vrea să-mi dea SIDA.
Femeia asta face sex ca și când ar încerca să obțină cartea verde.
M-a sunat aseară: „Vrei să facem sex prin telefon?” „Poți să fii sigură.”
Îmi doream lucrul ăsta de 20 de ani.
Îmi zice: „Sună-mă când ești în autobuz.” Am rupt-o la fugă...
cu o erecție.
Știți cât de greu e?
Nu știu cum reușesc violatorii.
Apoi am făcut sex prin telefon cu o femeie care nu s-a uitat niciodată la filme porno
și nu știe unghiurile bune.
Ține telefonul orizontal pe o pernă. Văd un sfârc și ventilatorul de tavan.
Și trebuie să ai grijă să n-o enervezi.
Fiindcă îți vine să zici: „La naiba! Vreau să văd păsărică!”
Dar îi spui: „Ai putea ține telefonul vertical?
Lângă călcâie, ca să pot vedea mai bine
chestia ta din față?”
Zice: „Vrei să-mi vezi pupăza?”
„Nu asta am spus.”
„Vrei să-mi vezi creața?”
„Hai să nu mai vorbim deloc!”
„Știu că vrei să vezi cum îmi ung pâinea.”
„Mai ușor, Dolly Parton.”
Apoi a început să-și ungă pâinea. Am zis: „Da, e bine.”
Oricum îi spuneți în Pigeon Forge, fă asta.
Apoi a zis: „Vreau să mă uit și eu la tine.”
I-am spus: „Nu așa funcționează.
Tu te uiți la fața mea.”
„Mă opresc dacă nu te pot vedea și eu.”
Cele mai umilitoare trei minute din viața mea.
Am pus telefonul la un metru de mine, mă uitam în căsuța cea mică și mă vedeam...
Și e o funcție nouă pe FaceTime.
Nu știu dacă ați văzut-o, dar dacă ridici degetul mare...
ridică și ea un deget mare.
Și capul penisului meu, în mâna mea, arată cu un deget mare ridicat.
Bombardez ecranul...
Soția mea mă întreabă: „Ne urmărește lumea?”
Iar eu habar n-am. Transmit în direct?
„Le place, dragă. Le place mult de tot.
Nu credeam să placă cuiva caseta asta porno cu Gilbert Grape.”
Mama și Arnie făcându-și de cap. „Pot să mă cațăr, Gilbert.”
Purtam ochelarii pentru citit.
Știți cât de jenant ar fi fost să se scurgă filmarea?
Arăt ca un marinar trist.
Țâțele îmi ating burta.
Aveți ochelari pentru citit, domnule? Da, aveți!
Sunt rahaturi de oameni bătrâni.
A trebuit să-mi iau ochelari. M-am opus mult timp.
Apoi a fost un incident. O duceam pe fiica cea mare la facultate.
Agenta de turism îmi scrie: „Am două SUV-uri: Armada și Escalade.”
Nu cunosc Armada, așa că îi răspund: „Vreau the bigger SUV, pe cel mai mare.”
Știați...
că litera B, pe tastatură...
e chiar lângă litera N?
I-am trimis un mesaj rasist
unei femei pe nume Felicia.
Panicat, îi arăt fiicei mele. Zice: „Ce dracului i-ai spus?”
Dar e de treabă. A zis: „Atunci, Escalade.”
Nu mai scriu cuvântul „bigger”.
Scriu „bigga” ca să nu risc.
LeeAnn mi-a luat ochelarii. Merge la doctori cu mine.
E o chestie de oameni bătrâni, când soția ta ia notițe pentru tine.
Am fost la cardiolog. LeeAnn mi-a spus: „Nu cred că doctorul zice ce zici tu.”
Și nu zicea.
Dar eu îi ziceam ei ce-mi doream să aud.
Îl pot păcăli. Dacă-l fac să râdă, o să fac rost de niște pastile.
Tipul zice: „Ce faci ca să slăbești?”
„Am setat cântarul pe kilograme.”
LeeAnn zice: „Încetează!” „Tu încetează! Așa mă aleg cu Xanax.”
Ea mi-a ales ochelarii pentru citit. I-am probat și arătam al naibii de sexy.
Mi i-am pus acasă și am așteptat-o în pat.
Ea intră și zice: „Ești sexy cu ochelarii ăia, băiete.”
Mă gândeam: „Suge-mi-o acum!”
S-a apropiat să mă sărute și am realizat că n-o văzusem
în înaltă definiție de zece ani.
Am călcat ochelarii în picioare și mi-am salvat căsnicia.
Nu, tăceți dracului! Știți foarte bine că o iubesc.
Dacă m-ar înșela, aș omorî-o. Asta e iubire, nu?
Mi-aș omorî și fiicele. N-o să fiu părinte singur.
Un nou început.
Dacă moare, primesc două milioane de dolari. Ce dracu'?
Cum să fii trist la o înmormântare
când știi că trebuie să-ți sosească barca?
Am descoperit cheia unei căsnicii fericite pentru cei care începem să îmbătrânim.
Fac asta în fiecare dimineață, serios.
Mă duc la soția mea, oriunde ar fi.
Nu-i spun nimic, o îmbrățișez doar.
Apoi mă aplec și o sărut.
Iar ea se uită în sus și mă sărută.
În momentul acela, îmi amintește de fata cu care m-am căsătorit.
Exact!
Le auziți cum aprobă?
Pentru că știu că li se întinde pielea când se uită în sus.
Dacă o apuci de urechi și tragi, îți zici: „Uite-o!”
Asta e tipa care o suge pe un ski-jet.
Da, făcea asta. E o țoapă. I-ați tras-o vreuneia?
E precum luptele cu mistreți. E o nebunie.
O țoapă adevărată, care-și bate câinele cu lopata.
O țoapă al cărei tată avea prea multe steaguri.
E atât de țoapă, încât are un verișor și o verișoară
care sunt căsătoriți.
Și au un copil.
Fiica mea, Ila, a zis: „Asta nu e normal.”
Soția mea, iubirea vieții mele, ne-a spus tuturor, cu o față serioasă,
un lucru pe care-l voi pune pe un tricou într-o zi.
S-a uitat la noi și a zis: „Rahat!
Sunt rude, dar nu de sânge.”
Vorbim despre incest, v-ați prins.
Și ea zice: „Sunt rude, dar nu de sânge?”
Le-am văzut copilul.
Sunt rude de sânge.
Sunt sută la sută rude de sânge. „Ce faci, vere?”
Copilul ăsta, care stă cu gura căscată tot timpul,
e cel mai idiot om pe care l-am cunoscut și am crescut în Lutz.
Sunt în Alabama, pe ponton.
Soarele apune, am un cocteil în mână, mă simt bine.
Îmi miroase brusc a pui de țoapă.
Cheetos și Mello Yello.
Ridic capul, Tăișul se holbează la mine.
Îmi zice: „Domnule...
aruncă-mă în apă.”
Îi spun: „Sari și gata.”
Zice: „Nu.
Aruncă-mă în apă.”
Îi spun: „Prietene, dacă te apleci, o să cazi în apă.”
Zâmbește și zice:
„Haide, domnule, fă-o ca în wrestling. Aruncă-mă în apă.”
Îi zic: „S-a făcut.”
Nu puteam să-mi traumatizez fiicele, dar pe el pot.
O să-l las fără aer. E cel mai tare sunet pe care-l poate scoate un copil.
E în topul celor mai tari cinci sunete. Cel mai tare, o femeie...
Nu, cel mai tare sunet e un surd râzând.
O spun cu dragoste. E fericire pură, needitată.
Fără fentanil.
Când râd doi surzi, zici că sperie porumbei.
Am stat odată la hotel lângă doi surzi care făceau sex.
M-am masturbat de două ori.
E adevărat. Am crezut că se certau pe pizza.
În fine...
L-am luat pe idiot de gât, l-am întors cu spatele la lac,
l-am ridicat, i-am băgat mâna în gât și l-am trântit.
În timp ce fac asta, o aud pe maică-sa:
„Nu știe să înoate!”
Lennie din Șoareci și oameni
a uitat că nu știe să înoate.
Acum par a fi mâna Domnului. „Mori, sămânță diavolească!”
Radio se scufundă și dispare.
Toate mamele țipă acum: „Bert, salvează copilul!”
Îmi zic: „Poate sunt martor la selecția naturală.”
Dar l-am salvat.
E rudă.
E rudă și cu el însuși.
Când am ajuns la mal, a zis cel mai tare lucru pe care l-am auzit de la un copil.
Puteți ghici?
Nu.
„Nu știu să înot.”
„Pe bune, cretinule?
De asta suntem uzi amândoi. Știi asta, nu?”
Apoi zice: „Credeam că am vesta de salvare pe mine.”
Mi-a frânt inima, fiindcă sunt pățit. „Sunt țâțele tale.”
Maică-sa vine și zice: „Nu știu ce e în neregulă cu el.”
M-am uitat lung la ea...
LeeAnn urlă la mine fiindcă mi-am scos țigara din buzunar înainte să sar în apă.
Ele pleacă și rămânem noi doi, în apă mică,
ca două scule blege la o orgie.
Mă privește și zice: „Îmi pare rău, domnule.
N-am vrut să ne creez probleme.
Dar dacă-mi pun vesta de salvare,
mă arunci în apă?”
„Mi-ar plăcea la nebunie să-mi petrec ziua drogându-mă și aruncându-te în apă.”
De fiecare dată când ajungea pe margine, mă făcea să râd. Zicea: „Stai!
E pe mine.”
Copilul ăsta e norocos că trăiește.
Sunt cel mai norocos om din lume.
Vă spun, nu merit nimic din ceea ce am.
O soție frumoasă, copii frumoși...
Sunt atât de norocos, încât și cei din jurul meu devin norocoși.
Sunt atât de norocos, încât, dacă pierzi un lucru, ți-l găsesc.
E o certitudine. O să vă spun două povești.
Prima e o poveste introductivă.
A doua e povestea importantă.
Povestea introductivă.
Acum 13 ani, am mers cu fetele la plajă.
Stăteam între un cuplu afro-american și unul de motocicliști sau de tatuați.
Acum...
Da. Voi cum îi numiți?
Spectacolul ăsta merge bine.
Tipul afro-american își scutură pătura de nisip.
Îi zboară verigheta și zice: „Mi-am pierdut verigheta.”
Când aud „pierdut”, mi se întărește scula.
Îmi cunosc superputerea.
Mă ridic și zic: „Mă numesc Bert Kreischer.
Găsesc lucruri pierdute.”
LeeAnn spune: „La naiba! Iar începem.
Prietene, o să-ți găsească verigheta, dar o să te facă să suferi.”
Am căutat cu toții timp de 30 de minute.
Apoi, am rămas doar eu și afro-americanul, în genunchi, ca în Șei în flăcări.
E un exemplu prost.
Am căutat 30 de minute. El renunță: „N-o vom găsi.”
Zic: „Tu n-o vei găsi. Numele meu e Bert Kreischer.
Găsesc lucruri pierdute. Să nu uiți asta!”
El se așază, iar eu caut singur, poate cinci minute.
Mâna mea cerne nisipul, iar verigheta îmi alunecă pe deget,
de parcă însuși Dumnezeu a pus-o acolo și a zis: „Nu-i lăsa să uite cine ești...
și ce faci.”
M-a luat cu fiori. N-am scos o vorbă.
Mă uit la motociclist și îl întreb: „Ai Google pe telefon?”
„Da.”
„Caută numele Bert Kreischer. Ce face?”
LeeAnn zice: „Tocmai ți-a găsit verigheta.”
Tipul spune: „Scrie că găsește lucruri pierdute.”
„Mi-ai găsit verigheta?” „Nu vorbesc cu tine.”
O întreb pe soția lui: „Cum mă numesc? Ce fac?”
Se ridică: „Numele tău e Bert Kreischer. Găsești lucruri pierdute.”
Am spus: „Pune-l s-o zică!”
Ea zice: „Spune-i numele, nenorocitule!”
„Bert Kreischer. Găsești lucruri pierdute.” „Spune-i Domnului!”
„Bert Kreischer. Găsește lucruri pierdute.”
Strig: „Ți-am găsit verigheta, nenorocitule!”
Asta e povestea neimportantă.
Am găsit un copil odată.
Viu. Nu într-un tomberon, viu.
Acum cinci ani, de 4 iulie.
Sunt cu fetele la paradă, cu un rucsac plin cu bere.
Sunt beat. Sunt un tată bun.
Un băiețel de grădiniță merge în sens opus plângând.
Am îngenuncheat: „Care e problema?”
„M-am pierdut de familie!”
Când aud „pierdut”, mi se întărește scula.
Din motivul corect.
„Mă numesc Bert Kreischer. Găsesc lucruri pierdute.”
Fetele mele sunt lângă mine și îi zic: „Așa e.”
Îl întreb: „Mama ta e aici?”
„Nu știu.”
Îl întreb: „Cum o cheamă pe mama ta?” „Nu știu.”
Ila îmi trage una și zice: „Mișcă-te, uriașule!”
„Ce?”
„E rom. Mergi mai departe.”
Zic: „Nu e...”
„Așa te fac la buzunare. Am văzut pe TikTok. Haide!”
„Nu mai ai voie pe TikTok.”
Îngenuncheat, îl întreb: „Tatăl tău e aici?” „Nu știu.”
„Cum îl cheamă pe tatăl tău?” „Nu știu.”
Îmi zic: „Bine.
S-ar putea să fie rom.”
Georgia, cea mai deșteaptă dintre noi, ne privește și zice: „Opriți-vă, amândoi.
Pe mine mă cheamă Georgia. Pe tine cum te cheamă?”
Băiețelul se liniștește puțin și spune: „Nathan.”
„Nathan, el e tatăl meu. Lumea îi zice Bert.
Cum îi zice lumea tatălui tău?”
Încă e panicat, dar s-a mai liniștit. Spune: „Nu știu.
David?
Poate Michael?”
Georgia zice: „Cred că e rom.”
Îl luăm pe băiețel, fetele îl țin de mână și mergem în sens opus paradei.
Strig: „Am găsit un băiețel!
Un băiețel nou-nouț!
A pierdut cineva un Nathan?”
O mamă m-a întrebat: „Ce faci cu copilul ăla?”
„Nu-i merge Tinderul și îi caut un partener de sex. Du-te dracu'!”
Târfă băgăcioasă! În fine...
Un tată îl recunoaște pe Nathan. E coleg cu copiii lui.
Îi zic: „S-a pierdut de familie. Îmi cam trece veselia. Poți să...
mă ajuți cu el?”
„Familia lui e la petrecerea de alături.”
Zic: „Super! Nathan, rămâi cu fetele. Mă întorc cu familia ta.”
Merg la petrecerea de alături. E lume multă.
Dau o bere peste cap și o bag în cutia poștală.
Zic: „Am găsit un băiat.
Îl cheamă Nathan. A pierdut cineva un Nathan?”
Nimic.
Aud brusc vocea subțire a Ilei.
„E un David aici? Sau poate un Michael?”
„Ce naiba faci?”, o întreb. „Scap de rom, tată.”
Un tip din apropiere spune: „Numele meu e David.”
Îl întreb: „Ai un fiu?” Zice: „Da.”
Îl întreb: „Îl cheamă Nathan?” Zice: „Da, așa îl cheamă.”
Ila îl întreabă: „Credeai că e un truc magic?”
Zice: „Nathan nu se rătăcește.” „Am găsit unul.
Te uiți la el să vezi dacă e al tău?”
Zice: „Bine, fie.”
Și începem să mergem. Strig: „Nathan!”
Și imediat cum strig „Nathan”, un tată iese în fugă din curtea din spate.
Tatăl acesta și-a pierdut copilul.
„A găsit cineva un Nathan?” „Da, eu.”
„Mă numesc Michael.”
Zic: „Slavă Domnului!
David, poți să dispari. I-am găsit tatăl.”
David se înfurie.
Zice: „Nenorocitule!
La naiba! Michael, ai băut?”
„Un păhărel.” „Trebuia să ai grijă de Nathan.”
Am rămas...
Cum de n-am rezolvat misterul ăsta Scooby-Doo?
Ila mă întreabă: „E rom?”
Îi zic: „Taci!”
Se mai uită două secunde la ei și se prinde.
„Georgia, am aflat de ce nu știe cum o cheamă pe maică-sa!”
Le-am spus povestea asta la două persoane chiar în ziua aceea.
Prima persoană, Joey Diaz, a avut cea mai tare reacție cu putință.
Cea mai tare!
Îl văd într-un parc plin de părinți liberali. Îi zic povestea.
Când spun: „Michael, ai băut?”, urlă din toți rărunchii: „Sunt gay?”
A doua persoană, soția mea, LeeAnn.
Când spun: „David, poate Michael”, la începutul poveștii,
mă privește și zice: „Tatălui său îi plac acadelele?”
Am spus: „Nu, nu avea diabet, LeeAnn.”
Zice: „Nu, așa spunem în Sud despre un gay.
Îi plac acadelele.
E modul politicos de a spune gay.”
„Mulțumesc, Paula Dean.
Ce alte insulte dulci ne mai poți oferi?”
E un om bun. Chiar e.
Eu nu sunt un om bun.
Râd la lucruri oribile.
Cu cât mai mult nu e cazul să râzi...
Asta fac.
Nu mă pot abține. Și dacă o enervează pe LeeAnn, e mai rău.
Am luat avionul odată de la Miami la Los Angeles.
Mergem la ghișeul de check-in.
Lăsăm bagajele și întreb: „Mai aveți vreun loc la clasa I?”
Tipa zice: „Da, unul.” Spun: „Bun. Îl iau.”
„Și soția dv.?”
„Am crezut că ați zis că aveți unul singur.”
„Nu-l veți cumpăra pentru soția dv.?” „În niciun caz. Mie îmi place să beau.
Ea e ca o menonită, n-are nevoie de nimic.
Se va holba la un perete șase ore. Mie îmi place să mă distrez.”
LeeAnn zice: „Și cavalerismul?”
„Cavalerismul a apărut înainte de clasa I. E irelevant.”
LeeAnn era foarte nervoasă la aeroport.
Apoi, în avion, se oprește la locul meu și zice: „Haide!”
„Nu, tu ai loc în coada avionului. Mergi!
Distracție frumoasă cu Leo și cu puștiul italian pe fundul navei!
Pare amuzant. O să-ți placă.”
Se așază cu trei rânduri în spatele meu. Eu sunt la clasa I.
Îmi primesc băutura. Whisky dublu cu multă gheață. Iau o gură...
Apoi aud foarte tare...
Toată lumea îngheață.
Îi scriu lui LeeAnn: „Tu ai făcut așa?”
LeeAnn îmi răspunde: „Nu, idiotule.
E o femeie cu nevoi speciale
în avionul nostru.”
O întreb: „Ce înseamnă asta?”
Îmi răspunde: „Cred că tocmai ai auzit.
Îi e frică să zboare și are niște ticuri nervoase.
Unul dintre ele e să urle ca un elefant.”
„Care e celălalt?” „Dă din mâini destul de violent.”
Îi scriu...
„E sexy?”
Nu-mi răspunde.
Apoi o întreb: „Unde stă?”
Îmi scrie: „Pe locul tău, idiotule.”
Am început să râd. Nu mă puteam abține.
Mor de râs pentru că la trei rânduri în spatele meu se aude...
Și toți cei care intră la clasa economic au aceeași reacție: „Doamne!”
Înainte să decolăm, mă duc la stewardesă și fac ceea ce trebuie.
Îi spun: „Soția mea stă lângă femeia cu nevoi speciale.”
Chiar și stewardesa zice: „La naiba!”
Îi zic: „O să fac schimb cu ea.”
E impresionată. Spune: „Sunteți un om bun.”
Zic: „Știu.
Dar trebuie să beau în avionul ăsta.
Soția mea o să stea la clasa I, dar nu o să se atingă de alcool.
Dar eu am nevoie să-mi faceți plinul. Și eu mă tem să zbor, ne vom împrieteni.
Dacă-mi aduceți de băut, o să fim în regulă.”
Ea îmi zice asta. Dacă beți în avion, știți cât de mult înseamnă.
Îmi zice: „Terminați-vă băutura, vă aduc una nouă.”
O termin. Îmi aduce una nouă, plus două sticluțe de Jack Daniel's
și zice: „Ați decolat acum. O să vă servesc înainte de clasa I.”
Înainte să plec, adaugă: „Ar trebui să fie mai mulți bărbați ca dv.”
Îmi ziceam: „Ar trebui să călătoresc mereu cu o persoană cu nevoi speciale.”
Dacă te lasă să bei așa, e momentul să zburăm la Londra!
Îmi iau băutura și trec pe lângă toți egoiștii de la clasa I.
Ajung la clasa economic, trag perdeaua și nu eram pregătit pentru ce am văzut.
Arăta ca un Waffle House la patru dimineața.
Împăratul muștelor, pus în scenă de femeia asta cu nevoi speciale
care are doi metri.
E uriașă.
Seamănă cu sora lui Gronk.
Se agită foarte tare, urlă ca un elefant
și are mănuși de bucătărie lipite cu bandă adezivă de mâini.
I-am dat băutura lui LeeAnn. „Poftim, bucură-te de zbor!”
I-am zis stewardesei: „N-a vrut să facem schimb de locuri.”
Nu mă puteam opri din râs.
Să fie foarte clar, nu râd de persoana cu nevoi speciale.
Nu asta mă făcea să râd.
Ce mă făcea să râd era membrul familiei
care hotărâse să-i lipească cu bandă adezivă mănuși de bucătărie...
Mai erau și diferite. Una era un clește de homar.
Pe cealaltă scria: „Atenție, frige!”
I le-a lipit cu bandă adezivă de mâini și i-a spus: „Distracție plăcută!”
Ce mama dracului?
Am râs cu lacrimi tot zborul.
Am băut până am adormit.
Mă trezesc, cobor și o aștept pe LeeAnn.
Și LeeAnn apare cu vechea noastră cunoștință.
Arătau ca Arnold Schwarzenegger și Danny DeVito în Gemenii.
Mă întrebam: „La naiba, e rudă?”
LeeAnn mă privește și zice: „E în regulă.
O s-o ajutăm să-și ia bagajele.”
„Da, probabil nu le poate lua cu mănușile de bucătărie.”
LeeAnn spune: „O să i le dăm jos.”
Zic: „Pe dracu'!”
O persoană dragă i le-a lipit de mâini. Știe ceva ce noi nu știm.
Nu i le dau jos ca să aflu că e Wolverine, bine?
Nu m-am putut opri din râs toată seara, în mașină, acasă.
LeeAnn era furioasă și asta mă întărâtă.
Când îți enervează soția?
Ne băgăm în pat, sunt dezbrăcat, beat criță, adorm.
Ne trezim a doua zi și am uitat că ne certăm.
Ne răsucim, ne sărutăm și începem să facem sex.
Și în timp ce facem sex,
LeeAnn ridică mâinile...
Mi-am amintit imediat.
Am început să râd. Am ejaculat.
Eram încovoiat și spuneam: „Mănuși de bucătărie!”
LeeAnn începe să râdă. Îi spun: „În sfârșit, înțelegi.”
Zice: „Da, înțeleg.
Te-ai căcat ieri la aeroport?”
Îi răspund: „Poate.”
Zice: „Atinge-ți fesele!”
Duc mâna la spate.
Husa de hârtie pentru colacul toaletei
era încă acolo.
Am stat atât de mult pe toaletă, încât s-a lipit de mine.
Am tras blugii peste ea,
am urcat în avion, am stat pe ea timp de șase ore,
am dormit cu ea, am făcut sex cu soția mea cu ea.
Sunt oripilat, iar ea râde și zice:
„Am făcut sex cu o persoană cu nevoi speciale.”
Fiicelor mele nu le place gluma asta. Fiicelor mele nu le place numărul meu.
L-au văzut și mi-au zis: „Ești misogin.”
„Din fericire, sunteți femei. Nu vă ascultă nimeni.”
N-au râs nici la asta.
Mi-au spus: „Tată, pentru programul ăsta, poți să scrii o glumă feministă
pentru femeile din public care sunt feministe?”
S-o auzim!
Bine.
Sper să vă placă.
Nu uitați, eu am scris-o.
Și o să fie puțin politică, bine?
Dar e în regulă, pentru că o fac pentru fetele mele.
Femeile sunt mai bune decât bărbații.
Vorbesc serios. Și i-o pot dovedi oricărui bărbat.
Domnilor, v-a zis vreodată iubita când să-i faceți sex oral:
„N-aș face asta în locul tău.
Nu sunt foarte proaspătă acolo.”
Și tu, ca bărbat, zici: „Mulțumesc de avertisment.”
Doamnelor...
V-a zis vreodată un tip când să-i faceți sex oral:
„N-aș face asta în locul tău. Am avut o zi lungă la muncă și nu sunt...”
Niciodată! Un tip o să verifice și o să zică: „N-o să simtă mirosul ăsta.
E doar alunecoasă, nu pute.
Da, ăsta e sebum.
Fundul meu pute.
Nasul ei o să fie aici. Fundul meu, aici.
Îl pun pe perna ei. Va crede că e de la ea. Asta e.”
Din acest motiv,
eu, Bert Kreischer, din toată inima și cu toată sinceritatea,
cred că un bărbat nu trebuie să legifereze ce face o femeie cu corpul ei.
Pentru că toți bărbații de aici, toți congresmenii și senatorii,
președintele Statelor Unite,
toți am fost atât de aroganți la un moment dat,
încât i-am făcut sex oral unei femei crezând că-i cunoaștem mai bine corpul.
O faci o singură dată, dar am avut tupeul nebun să spunem: „E în regulă.
Te iubesc.
Nu există miros care...
Doamne! Ai venit călare?
Trebuie să-ți luăm o șa pentru bicicletă nouă. E o problemă.
Doamne! Nu, pot să fac asta.
Sunt Johnny Knoxville. Asta e provocarea păsăricii împuțite.”
E o glumă politică.
Fiicele mele nu o vor auzi niciodată.
Au aflat recent că sunt idiot.
LeeAnn știa. Credeam că Helen Keller și Anne Frank erau aceeași persoană.
Asta e pe bune. Am aflat că nu sunt la Casa Anne Frank.
Am făcut turul cu prietenii mei, drogați. Le tot ziceam: „Știați că avea un câine?”
Erau nedumeriți...
„Ce?”
„Da, a fugit. Și voi ați fi fugit dacă v-ar fi chemat...”
Mergem în bucătărie și zic: „Aici și-a ars degetele.”
„Cum?”, mă întreabă.
„Încerca să citească aparatul pentru gofre.”
O doamnă se întoarce și zice: „Spui glume cu Helen Keller?”
Și prietenii mei se prind, după fața mea, că eu nu știu cine e Anne Frank.
Și cred că suntem în casa lui Helen Keller.
Vor râde la urmă, pentru că sunt drogați și vor să râdă,
dar nu pot, fiindcă sunt într-un muzeu al Holocaustului.
Fiicele mele au aflat...
Le-am dus într-o excursie în Italia și am mers la Roma.
Știați că Roma din Italia
e aceeași Roma
cu cea din Imperiul Roman?
Bine.
Bine. Toți?
Ridicați mâna!
Știați că Iulius Cezar
a existat cu adevărat?
Bine, nu știam asta.
Suntem într-un tur
și ne vorbesc despre imaginarii Iulius Cezar și Cleopatra.
Îi zic Georgiei: „El chiar a existat?”
Tâmpita mă privește și spune...
„E o întrebare grozavă pentru grup.”
„Am o întrebare. Știm despre sosul și pizza Cezar, dar...”
Am mers la David, statuia cu tipul gol, făcută de Michelangelo.
O întreb pe Georgia: „De ce are scula mică?”
Zice: „O altă întrebare grozavă pentru grup.”
Ridic mâna, am o întrebare beton.
De data asta, când deschid gura, tot grupul se întoarce și mă privește.
„De ce are scula mică?”
Tipul zice: „Bună întrebare.
Dacă ar fi avut scula mare, tipii ca tine s-ar fi holbat la ea.”
„E corect. E mică și tot mă uit la ea.”
Nu suntem o familie arătoasă.
V-ați zis vreodată că nu sunteți o familie de vis?
Pare că nici nu ne cunoaștem. Ila e îmbrăcată ca Big Jay Oakerson.
Georgia nu poartă sutien. Are inel în nas, tatuaje.
LeeAnn poartă o borsetă, cămașa băgată în pantaloni.
Arată ca un Joe Rogan trans.
Eu sunt beat și ar trebui să fiu liderul lor?
Nu sunt liderul unei echipe de vis, asta e cert.
Fiică-mea Ila are un creier special.
Eu am probleme cu controlul impulsurilor. Există suficiente dovezi în acest sens.
Ila are probleme uriașe cu controlul impulsurilor.
În timpul pandemiei, dacă mă vedea bând,
se așeza lângă mine, îmi lua telefonul, intra pe Amazon și derula fără încetare.
Zicea: „Uriașule, cât crezi că costă un frigider?”
„Unul mare?” „Un minifrigider.”
„150 de dolari.”
„Câte ai cumpăra la doar 79 de dolari?”
„Patru.” „S-a făcut, fiule!” Click!
Ați comandat vreodată ceva beți de pe Amazon
și a trebuit să vă prindeți ce era când a sosit?
Da, eu n-am avut dilema asta când am văzut patru minifrigidere pe verandă.
Și nu erau deloc mici. Erau cât Tyrion Lannister.
Cea mai urâtă întâmplare. Fetele voiau să învețe să meargă pe skateboard.
Strada noastră era cu sens unic, dar toți ignorau asta.
Sunt la cină cu fetele și LeeAnn și zic: „Știu ce o să fac.
O să cumpăr conuri rutiere și o să le pun în capul străzii.
Lumea o să încetinească. Conurile rutiere sunt respectate.”
LeeAnn e o țoapă și zice: „Prostănacule, nu cumperi conuri rutiere.
Furi conuri rutiere.
Nimeni nu cumpără conuri rutiere. Nu se vând nici măcar la Walmart!”
Îmi dau seama că n-am văzut conuri rutiere de vânzare.
Ila a găsit deja câteva pe Amazon. Zice: „N-o asculta pe Forrest Gump, uite!”
„Ila a găsit.” LeeAnn zice: „Nu sunt pentru oameni mari.
Sunt pentru copilași.”
Accentele mele sunt tot mai proaste. Am transformat-o într-un bucătar cajun.
„Sunt conuri rutiere pentru copilași. Nu sunt conuri pentru oameni mari.”
„Ila, ai conuri pentru oameni mari?”
Zice încrezătoare: „Mărimea opt.”
„Sunt mari?”
„Mai mari n-au.” „Rezolvă!”
„Câte vrei?”, mă întreabă. „La naiba! Opt.”
Se uită la LeeAnn și la Georgia: „S-a făcut, fiule.”
Le zic: „Abia aștept să văd ce fețe o să faceți când o să ne iasă asta.”
Și am așteptat timp de patru zile să primim conurile rutiere.
În a patra zi, eram acasă doar eu și Ila.
Îl văd pe tipul de la Amazon venind
cu o stivă de conuri rutiere pentru oameni mari.
Le pune pe verandă. Erau cât un baschetbalist profesionist.
M-a luat cu fiori. Am strigat: „Ila! Am dat lovitura!”
Ila le vede pe fereastră și e impresionată.
„Nu sunt conuri pentru copilași.”
Am zis: „Nu.” „Sunt conuri pentru oameni mari.”
„Cum să le arătăm mamei și Georgiei?”
„Cred că ar trebui să blocăm strada.
Închide strada, tată! Să-și ceară scuze de la intersecție.”
Sărbătorim atât de tare,
încât nu-l văd pe livrator venind cu încă o stivă de opt conuri rutiere.
Nu, văd abia a treia stivă.
Sunt 24, mult prea multe conuri rutiere.
M-am panicat. Mă duc la ușă.
Zic: „Trebuie să fie o greșeală.” „Nu. Duba e plină cu conuri rutiere.”
El pleacă, Ila vine la ușă și zice: „Uite ce de conuri rutiere!”
„Termină cu accentul, Bobby Boucher.
Câte conuri ai cumpărat?”
Zice: „De 2.400 de dolari.
E mult?”
„Fată, nici drumarii nu folosesc atâtea conuri!
Un uragan n-are nevoie de atâtea conuri!”
La a cincea stivă, tipul de la Amazon mă întreabă:
„Ați deschis un Chick-fil-A?”
El pleacă și rămân în curtea din față cu Simple Jack,
uitându-ne la stive de conuri rutiere
ca la prostituate moarte într-un portbagaj.
Eu mă panichez. Ea caută soluții.
„Nicio grijă, le ascundem.”
„Unde o să le ascundem?” „Săpăm o groapă.”
„Dumnezeule!
Nu crezi că maică-ta o să observe cele 70 de morminte?”
Brusc aud mașina lui LeeAnn oprind.
Ila îmi zice: „Comportă-te firesc!”
Se deschid portierele. LeeAnn și Georgia râd ca doi pescăruși.
O aud pe Georgia spunând: „Sunt conuri pentru oameni mari.”
Mă întorc și zic: „E o greșeală.”
LeeAnn întreabă: „Mărimea opt?
Prostănacilor, opt era cantitatea.
Aveți 64 de conuri rutiere.”
„Știai și nu ne-ai oprit?”
„Da, am vrut să vedem expresiile de pe fețele voastre idioate.
Intrați imediat amândoi pe Amazon!” „Da, le returnăm.”
„Nu. Cumpărați-vă mănuși de bucătărie și bandă adezivă.
Ai terminat-o cu Amazonul.”
Copiii mei cresc și nu-mi place.
Nu-mi place. Georgia a fost prinsă fumând iarbă.
Tu i-ai vândut-o?
N-am fost așa vesel ca tine, domnule.
Filmam o emisiune TV și mă sună LeeAnn.
„Avem o problemă.” „Ce e?”
„Georgia a fost prinsă fumând iarbă.” Am înnebunit. „Ce dracu'? Cine i-a dat-o?”
LeeAnn zice: „Era iarba ta.” „E și hoață?”
Am luat-o razna ca tata.
„O s-o distrug. Spune-i că mi-a frânt inima.
Spune-i că e o mincinoasă și că n-o să mai am încredere în ea.
Diseară, intrăm pe FaceTime și nu mă las până nu plânge.”
Apoi am închis.
Luam prânzul cu Snoop Dogg.
Snoop se uită la mine panicat și spune: „Ai probleme acasă?”
Zic: „Da. Probabil ești persoana potrivită cu care să vorbesc despre asta.
Fiica mea a fumat marijuana.”
Și Snoop zice:
„Asta e tot?”
„Are 15 ani.” „Tu câți ani aveai când ai fumat prima oară?”
Îi zic: „E irelevant.
Erau alte vremuri.”
„Da, era ilegal, prostule.
O s-o distrugi doar pentru că a fumat iarbă?”
Zic: „Da. Ăsta e stilul meu.”
„N-o să permit să se întâmple așa ceva. Nu nepoatei mele.
N-o s-o distrugi diseară.
Problema ta, Bert, e că fetița ta crește, iar asta îți frânge inima de tată.
Iar tu vrei acum să te descarci pe ea. Și o să-i frângi inima și ei.
Și o să pari un ipocrit, iar asta o să vă strice relația.”
„Când te-ai transformat în doctor?”
Zice: „Diseară, după muncă, vino la rulota mea. O să te calmez.”
Am întrebat: „Cum adică?”
Zice: „Știi foarte bine.” Spun: „Doar am întrebat.”
Apoi se apropie de mine și, cu vocea lui de proxenet, zice:
„Moșule,
o să facem un duș.”
„Ce mama dracului ai zis?”
Zice: „M-ai auzit. Și nu spune nimănui.” Apoi se ridică și pleacă.
Îmi zic: „N-aș invita pe nimeni să facă duș cu mine și cu Snoop Dogg.”
Eram panicat.
Am sunat-o pe LeeAnn. „Snoop vrea să facă duș cu mine.”
„N-a zis asta. Trebuie să fie argou hip-hop.
Vei merge la el, vor fi târfe acolo, îl vei stropi cu șampanie și va fi bine.”
„Da, probabil ai dreptate.” Așa că merg la rulota lui.
Bat la ușă, după muncă. Sunt la bustul gol, jur.
Deschide și zice: „Știam că o să vii.”
Și e doar el în rulota aceea.
Întreb: „Serios?” Zice: „Da, albilor le place asta.”
Ceea ce e adevărat. Ne plac prostiile gay.
Dacă mi-aș pune scula pe umărul lui, ar zice: „Mi-ai făcut-o.”
Ne plac prostiile gay. Ne exprimăm iubirea prin ele.
Cel mai tare l-am făcut pe Tom Seguera să râdă, un comic cu dizabilități...
Nu știu dacă știți cine e.
Un comic care nu poate face asta.
Mi-am pus scula și boașele într-un pahar de vin, în Hawaii,
am mers în spatele lui și am zis: „Cocktail?”
Ne plac prostiile gay. Are dreptate.
Zic: „Stai așa!
N-am mai făcut asta, Snoop.”
Și el zice: „Vrăjeli!”
„Am mai făcut-o în liceu și la facultate, dar...
Tu faci asta?”
Zice: „Da, uneori. Cu prieteni.”
„Cu cine?”
„Am făcut-o cu Dr. Dre acum două săptămâni.”
„Tu și... În același timp?”
Spune: „Bert, doar așa e posibil. Ce naiba e cu tine? Credeam că ești cool.”
Zic: „Sunt foarte cool.”
Și încep să merg spre baia lui.
Și Snoop mă întreabă: „Unde dracului te duci?”
Îi răspund: „La duș.”
Zice: „De ce?”
„Ai spus că o să facem un duș.”
„Am spus că o să facem un shot.”
Am zis: „Doamne, e mult mai bine.
Am crezut că ai spus că o să facem un duș.”
Și Snoop nu râde. „Nu mai vreau să facem un shot.
Cred că vreau să rămân singur.
Ai venit aici să faci duș?” „Păi, a fost ideea ta.”
Zice: „Pe dracu' a fost!
Chiar dacă ar fi fost, ai venit?”
Am zis: „Eram foarte supărat.”
„Dacă nu te opream, unde erai acum?”
Am zis: „În dușul tău.”
„Făcând ce?”, m-a întrebat. „Așteptându-te?”
Snoop Dogg bagă mâna în buzunar, scoate un joint, îl aprinde și zice:
„Știu de ce fiică-ta fumează iarbă.”
Îmi poate aduce cineva din echipa mea un prosop?
Îmi transpiră până și scula.
Transpirația din Florida e diferită.
Da, așa e!
Dacă n-ai crescut aici, vii și zici: „Ce naiba are orașul vostru?”
Și voi ziceți: „De ce? Îți curg boașele în pantofi?”
Îți transpiră boașele, e uimitor.
Orice tricou e bun. Doar scoate-l și dă-mi-l!
Mai vreau să vă spun o poveste.
E nemaipomenită.
Mersi, Kyle. Doamnelor și domnilor, Kyle, fost militar.
Pregătiți-vă!
Ne-am eutanasiat câinele.
Devine mai amuzant, bine?
A fost un câine grozav. O chema Priscilla. A fost primul meu câine mare. Bullmastiff.
Cel mai bun câine. Îmi amintesc prima seară.
Când îți iei un cățeluș, e speriat, dar e acasă și trebuie să-i spui asta.
Toată lumea se joacă cu ea, dar nu e în apele ei.
Fetele se culcă, iar eu rămân și beau whisky cu cățelușa.
Vorbesc beat cu ea, știți?
Îi zic...
Îmi amintesc că i-am zis...
„Fetițo, o să ai cea mai bună viață. Nu ai de ce să ai emoții.
Fetițele acelea te vor iubi la nebunie.
Femeia aceea se va ocupa să ai de toate.
Eu o să dispar des din peisaj, dar...
Uite ce am nevoie de la tine.
Pentru toate astea, când sunt plecat, am nevoie să fii teroristul meu.
Oricine intră pe ușa aia, trebuie să-ți dai viața.
Tu mori prima, apoi mor ele.”
Cățelușa a închis ochii, și-a pus capul în poala mea
și a zis: „Sunt acasă.”
Ați fost atât de drogați...
încât să vi se scoale când mângâiați câinele?
Nici eu.
Nimeni? Bine, o singură dată.
O singură dată. Ai pățit-o și tu, nu?
M-am drogat seara și m-am trezit a doua zi încă amețit.
Priscilla s-a urcat în pat și am tot mângâiat-o.
N-am realizat că mi se sculase.
LeeAnn intră și zice: „Pentru cine e erecția aia?”
Și nu mă puteam opri din râs.
„Pentru Priscilla. E singura pentru care mi se scoală.”
LeeAnn ura gluma aia.
O spuneam în fiecare dimineață, în bucătărie.
O mângâiam pe Priscilla și spuneam: „Ești singura pentru care mi se scoală.”
LeeAnn zicea: „Nu e amuzant, e scârbos.”
De asta o și făceam.
Am cumpărat încă un câine, tot un bullmastiff, Mac.
Nu e cel mai bun câine.
E grozav. Îl iubesc, dar e obsedat sexual și prost ca noaptea.
Și-mi adoră scula.
Câinele ăsta, dacă-mi vede scula, zice: „E a mea.
Asta mănânc azi.”
Nu te poți masturba în fața lui.
Priscilla? Ieșea când te masturbai. „Te las să-ți faci treaba.”
Mac, dacă vede că te masturbezi, vine lângă tine.
„Bine.
Arunci bățul ăla sau ce?”
Făceam odată sex cu LeeAnn pe la spate. Credeam că o să aprecieze.
Îi trag una peste fund și realizez că e câinele ei, nu al meu.
A luat foc.
Am ieșit din LeeAnn.
Bățul meu cu feromoni plutea prin aer.
Câinele face ochii mari și își zice: „Asta mănânc astăzi.”
Sunt panicat. Am o bestie de 68 kg în pat.
Câinele vine spre mine. Nu știu ce să fac.
S-a prins toată lumea?
Într-o dimineață, Priscilla respira cu dificultate.
O ducem la veterinar.
Veterinarul ne zice: „Are o tumoare la inimă. Trebuie s-o eutanasiem.”
Acum, eu am fost crescut, ca mulți bărbați din această sală,
de un tată care m-a învățat să nu plâng.
Când plângeam, îmi zicea: „Nu te smiorcăi! Îndură! Fii bărbat!
Nu vreau să te văd plângând.”
Când s-au născut fetele, tata m-a tras de o parte și mi-a zis:
„Să nu le lași să te vadă plângând.
Trebuie să știe că sunt în siguranță și că ai totul sub control.
Dacă trebuie să plângi, Doamne ferește, du-te în debara, du-te la duș,
plângi, întoarce-te și rezolvă-ți problemele.”
Nu e sănătos. Acum știm asta.
Cu toate astea, când mă emoționez, ca mulți bărbați din această sală,
fac o glumă.
Dacă râd, mă opresc din plâns.
N-a fost foarte folositor la veterinar.
El spune: „Trebuie să o eutanasiem,” iar eu încep să mă gândesc la glume.
LeeAnn zice: „Aici?” „Nu, o puteți face acasă.”
Și eu întreb: „Vreți s-o fac eu?
O arunc în piscină?”
Tipul ăsta a eutanasiat mulți câini, dar nimeni nu i-a răspuns cu o glumă.
E ideal să spui o glumă pe neașteptate. Râde cu lacrimi.
Nu-și mai găsește cuvintele. Zice doar: „Nu.”
„Îi țin o pernă peste bot până nu mai dă din coadă?
Dau cu ea de pământ ca la wrestling?”
Râde cu lacrimi și zice: „Oprește-te! Încetează! Nu!
Am o femeie care să o omoare.”
I-am spus: „Ce?”
Zice: „Am început s-o fac și eu, dezaxatule!”
Îmi amintesc că l-am întrebat: „E bună?”
Zice: „Nu există bună sau rea. Ori îi omoară, ori nu-i omoară.
Cum ar trebui să procedeze dacă e bună?”
Îi zic: „Intră în casa mea la 2:30 dimineața.
Omoară câinele, adună celelalte animale,
le sedează și le așază într-un cerc de rugăciune în jurul ei.
Și așa o găsim dimineața.”
Tipul spune: „La naiba, e genial!”
LeeAnn îmi zice: „Rahatul ăsta se încheie acum.”
Le sunăm pe fete din timp.
Nu a fost apelul meu preferat.
Dar fetele au fost minunate. N-o să spun nicio glumă despre ele.
Au fost grozave. Sunt mândru de ele.
S-au dus în dormitoare, și-au scos saltelele
și le-au pus între canapelele din sufragerie, ca Pris să doarmă pe ele.
Și au stat cu ea toată noaptea.
I-a spus povești de când era cățelușă. I-au spus ce adorau la ea.
Au plâns, și-au procesat sentimentele. LeeAnn a plâns cu ele. Nu și eu.
Eu nu am plâns.
Am stat în fotoliul meu și am băut whisky.
Și m-am înfuriat.
Avem un câine care trebuia să moară acum trei ani.
Știți care.
Are 21 de ani, nu vede, nu aude.
Intră în sufragerie la 02:00 și...
N-o poți ridica fiindcă nu știe că ești acolo. Dacă încerci...
Mă gândeam: „Trebuia să fii tu, Mona.”
În dimineața următoare, LeeAnn îmi zice: „E timpul. Cheam-o pe femeie.”
Ies în curte, încă nu gândesc limpede.
Sun și întreb: „Ești tipa care omoară câini?”
Zice: „Da, eu sunt.”
Era rece.
Zice: „Ce rasă e, dle?”
„Contează? Doar o omori.”
Zice: „Ce rasă e, dle?”
„Pe bune? Bullmastiff.”
Zice: „Bine, ajung în 45 de minute.”
Și închide.
N-am apucat să-i spun să nu se grăbească.
După 45 de minute, sosește cu iubitul ei, ceea ce mi s-a părut ciudat.
M-am gândit că erau la prânz când am sunat-o și i-a zis tipului:
„Trebuie să merg să omor un câine. Vrei să vii?”
Și el a zis: „Stai, ce rasă e?”
Nici măcar nu se prezintă.
Stă pe scaunul de birou al lui LeeAnn și se uită.
Ea îi face o injecție lui Pris ca să o ajute să se simtă mai bine.
Știu că ați trecut prin asta.
E cel mai sfâșietor moment.
Acest câine care s-a chinuit toată noaptea să se agațe de viață
dintr-odată se simte ușurat și parcă zice...
„M-am întors, dragilor.
Mă simt grozav. Mergem la plimbare?
Ați crezut că o să mor. Nu mor azi.
Te masturbezi? Am ieșit.”
Acest câine...
Apoi a încercat să se urce pe canapea și a căzut.
LeeAnn mă privea parcă zicând: „Facem ce trebuie.”
Am urcat-o pe Pris pe canapea.
Femeia a zis: „E momentul să vă luați rămas-bun.”
Devastator.
Când ești părinte, uneori faci sacrificii pentru copiii tăi. Și pentru soția ta.
Renunți la nevoile tale ca să le fie lor mai bine,
dar și tu ești tot om.
Iar în acel moment, îmi amintesc că eram supărat
că nu aveam un loc bun pentru a-mi lua rămas-bun.
Fetele și LeeAnn erau în fața lui Pris, spunându-i cât de mult o iubeau,
iar eu o mângâiam pe pulpa din spate.
Sunt ca tipul de la orgie care se masturbează în colț.
Vine femeia, cu următoarea injecție.
I-o face lui Pris. Pris moare.
Ultimul lucru pe care îl vede sunt fetele și soția mea spunându-i că o iubesc.
Nu mi-am luat rămas-bun de la câinele meu. E în regulă. Măcar nu am plâns.
Lucrurile se mai liniștesc. Vine iubitul: „Sunt Nick.”
Iar eu...
„E cam târziu să te prezinți.”
Zice: „Mă ajuți să ducem câinele la Jeepul nostru?”
Și mi-am dat seama de ce-și adusese iubitul.
Într-o clipă, totul a fost...
Am realizat de ce întrebase de rasă.
La începutul carierei, a neglijat să întrebe o familie despre rasă,
le-a eutanasiat câinele și stătea acum lângă un Saint Bernard...
„Trebuia să-l omor mai aproape de mașină.”
Nu plânsesem încă, dar asta m-a făcut să-mi dea lacrimile.
Lucrurile neașteptate îi fac pe bărbați să plângă.
Când a murit, Priscilla s-a căcat pe canapea.
Tipul vrea s-o ridice ca s-o pună pe targă.
Când bagă mâna
sub ea, intră cu brațul în rahat.
E cald. E pe ceasul lui. Și zice: „La naiba! Câinele tău s-a căcat canapea.”
E câinele meu, așa că o apăr. „E în regulă, fetițo.”
Când o mângâi pe cap, îmi dau seama...
Bullmastifful are fruntea foarte ridată,
iar ea nu mai avea niciun rid.
Stați așa!
Bărbații nu plâng bine.
Femeilor, voi vă pricepeți. Bărbații plâng cum se cacă femeile pe ele.
Femeile nu știu să se cace pe ele. Bărbații se cacă pe ei cu demnitate.
Un bărbat zice: „M-am căcat pe mine. Să nu-mi ia aripioarele. Revin.”
Pentru o femeie, e un dezastru: „M-am căcat pe mine.
Port tanga. Mi-a intrat în pantofi.”
Încep să plâng ca o femeie care se cacă pe ea, de peste tot.
Apuc targa, o ridic și mă uit la tipul ăsta căruia îi vine să vomite.
E plin de rahat. E un moment ciudat să încep să plâng.
Și simt cum fetele mele își pun mâinile pe spatele meu.
Mă mângâie pe spate și merg cu mine.
În timp ce ieșim din casă, aflu că fiicele mele știu
că mă poți opri din plâns doar făcându-mă să râd.
Ieșim pe ușa casei și tipul zice: „O punem în spatele Jeepului.”
Iar Georgia, cu o față serioasă, spune:
„De obicei merge în față.”
Mă uit la tipul ăsta. E complet confuz.
Zice: „Voiam să merg eu în față.”
Georgia nu renunță: „Are rău de mașină.”
Tipul ăsta e...
„O să conducem încet.”
O punem în spatele Jeepului.
Tipul se dă într-o parte. Fetele se dau înapoi.
Îmi dau seama că mă lasă să-mi iau rămas-bun.
Vă împărtășesc asta, fiindcă știți ce înseamnă.
Sunt atât de buni.
M-am aplecat. Era superbă.
I-am spus: „Fetițo, te iubesc.
Ai făcut tot ce ți s-a cerut vreodată. Ești cel mai bun câine.
Ți-ai făcut datoria. Ai fost cel mai bun terorist.”
Iar tipul ăsta e într-o parte și zice...
„Era teroristă?”
Georgia nu ratează prilejul: „Mai tare ca ISIS.”
Apoi am început să spun poreclele ei și glumele pe care le făceam cu ea.
Am zis: „Plăcințică Pris Potamus.
Nu o să-ți tai urechile.”
Obișnuiam să-i zic: „Sunt urechile mele. Când mori, le tai și le păstrez.”
Mă uit acum la câinele ăsta frumos...
„Ai arăta aiurea fără urechi.
Nu ți-ai face prieteni în rai. Nu-ți tai afurisitele de urechi.”
Iar tipul ăsta e ca o statuie. Îl aud: „Ce naiba a spus?
Voia să-i taie urechile?”
Iar Ila zice: „Păi, îi aparțin.”
Apoi ies LeeAnn și femeia care a omorât-o.
Toți stau în jurul meu și, privind câinele, spun:
„Fetițo, încă îmi faci scula să se scoale.
Scula mea e așa tare acum!”
O aud pe LeeAnn râzând și zicând: „E singura care ți-o face să se scoale.”
Ăștia doi au înghețat.
Ila îmi pune o mână pe spate și spune: „Uriașule, e în regulă.”
Apoi se uită la cuplu și zice: „Dacă se trezește, ne sunați, nu?”
E echipa mea de vis.
Vă mulțumesc mult! Fiți binecuvântați! Noapte bună!
Subtitrarea: Florin Rizea