Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Пані та панове,
Берт Крайшер.
БЕРТ КРАЙШЕР: ЩАСЛИВЧИК
Чудово бути вдома.
Також чудово не бути товстим.
Я й досі товстий, але...
Я намагаюся щось змінити.
Я скинув 20 кіло.
Так.
Ви не повірите: я скинув стільки ваги,
що кілька днів тому зміг побачити, як дружина смокче мені член.
На власні очі.
Я бачив. Чупакабра існує.
Я перелякався.
Я дивлюся вниз, я звик бачити свій живіт, і кажу: «Що за хрінь?»
Її я теж налякав.
Я сказав: «Алекса, ввімкни світло».
Дарма я це побачив.
Краще було просто уявляти.
Коли ти огрядний і займаєшся цим у темряві,
ти не дивишся на живіт, бо якщо сильно нахилишся, то обісрешся.
Багато років ти це лише чуєш, і щоразу стає краще...
Ніби жінка лиже морозиво-ріжок у спекотний літній день.
Отак.
Тоді я це побачив.
Вона виглядала так, ніби вперше скуштувала бульбашковий чай.
Налякана, знаючи, що щось потрапить в горло, але не знаючи коли.
Я кохаю свою дружину.
Їй п'ятдесят... Ледь не знудило, коли я це казав.
П'ятдесят три.
Скажу так.
Коли ми займаємось сексом, я розумію, що це найстарша людина, яку я трахав.
І мені подобається. Це моторошно.
Якби фото моєї оголеної дружини
показали 18-річному мені, я спитав би:
«А я в колісному кріслі?»
Тепер я займаюся сексом із жінкою після менопаузи
й мені подобається.
Це як стара бейсбольна рукавичка, яка в мене вже 20 років.
Вона добре пахне, добре сидить на руці.
Якби ти її надів, то спитав би: «Чому вона така велика?»
Вона в мене вже давно.
Вона зім'ялася в потрібних місцях
і вже 25 років ловить м'ячі.
Мені не треба того, що є в тебе.
У тебе шот віскі Fireball.
Я цього не хочу.
Я хочу жінку після менопаузи, вона як шот скотчу.
Це для чоловіків, ти не зрозумієш.
Складний, димний, повнотілий.
Я не знаю, що сказати 20-річній після сексу.
«Можеш погратися 15 хвилин на iPad».
Мені потрібна жінка, яка пітніє уві сні.
Вони пітніють.
Моя дружина пітніє, як чорношкірий проповідник у неділю.
Обіймати її вранці — як обіймати мокрого дельфіна. І...
У неї цицьки смердять.
Ні, цицьки чудові. Просто вони смердять.
Одного ранку я сиджу в туалеті,
а вона нюхає свій ліфчик. Я питаю: «Що ти робиш?»
А вона: «Він дивно пахне».
Невже все так погано?
Як хокейна рукавичка. Я кажу...
«Помиємо твої цицьки. Це моя улюблена частина твого тіла».
Їй виписали...
Їй виписали тестостерон і прогестерон. Я не повинен цього казати, але...
Не знаю, які медичні наслідки, але можу сказати,
що тепер вона поводиться як повія.
Вона трахає мене так, ніби хоче заразити СНІДом.
Ця жінка
трахається, ніби хоче заробити грінкарту.
Вона дзвонить мені: «Хочеш сексу по телефону?»
Я такий: «Ще б пак».
Я 20 років цього чекав.
«Передзвони, коли сядеш в гастрольний автобус».
Я побіг
до автобуса з ерекцією.
Знаєте, як це важко?
Як витримують ґвалтівники?
А тоді я зайнявся сексом по телефону
з 53-річною жінкою, яка ніколи не дивилася порно
й не знає тих крутих прийомів.
Вона поклала телефон горизонтально на подушці.
Я бачив сосок і вентилятор на стелі.
А з нею треба обережно, щоб не образити.
Бо мій мозок думає: «Я вже хочу побачити кицьку».
Але так сказати не можна. Я кажу: «Постав телефон вертикально.
Біля ніг, щоб я побачив
твій передок».
А вона: «Хочеш побачити мою піхву?» А я: «Я такого не казав».
«Хочеш побачити мою розкішницю?»
Я такий: «Не говори».
А вона: «Хочеш подивитися, як я мащу свій хлібчик?»
Я такий: «Повільніше, Доллі Партон».
А тоді вона почала. Я кажу: «Так, масти свій хлібчик».
Хай як це називають у Піджен-Фордж, роби такого побільше.
А вона каже: «Я хочу побачити тебе».
А я: «Так не робиться.
Я тут, унизу. Дивися на моє обличчя».
А вона: «Я зупинюся, якщо не побачу тебе».
Найпринизливіші три хвилини мого життя.
Я поставив телефон горизонтально,
у метрі від себе, трохи нижче.
Я бачу себе...
У FaceTime є нова функція.
Не знаю, чи бачили ви, але якщо підняти великий палець,
він показує тобі «клас».
А мій член у руці дуже схожий на «палець угору».
Я б'ю по екрану, типу...
Ми такі старі, що вона питає: «Нас хтось бачить?»
Я не знаю. «Я транслюю це наживо?»
«Їм подобається, люба. Їм дуже подобається.
Не думав, що комусь сподобається секс-відео Ґілберта Ґрейпа, але що ж».
Його оцінили лише мама й Арні. «Я вмію лазити, Ґілберте».
Я був в окулярах для читання.
Знаєте, як було б соромно, якби це відео оприлюднили?
Я схожий на сумного моряка, просто...
Цицьки торкаються живота.
Ви маєте окуляри для читання?
Ви маєте, ви...
Це прикол для літніх людей.
Це для літніх.
У мене є окуляри для читання. Довелося. Я довго опирався.
Потім стався інцидент.
Я веду старшу доньку до коледжу.
Наша агентка пише:
«У мене дві машини — "армада" та "ескалейд"».
Я не знаю, що таке «армада» й відписую:
«Я хочу більшу машину».
Ви знаєте,
що літера «B»
на клавіатурі
поряд з літерою «N»?
Я відправив расистське СМС
жінці на ім'я Феліція.
У паніці я показую його дочці.
Вона така: «Що ти їй написав?»
На щастя, вона не образилася й замовила «ескалейд».
Я більше не пишу слово «bigger».
Заміняю на «bigga».
Ліенн купила мені окуляри. Вона ходить зі мною до лікаря.
Це приколи літніх людей.
Коли дружина робить для тебе нотатки.
Я пішов на прийом до кардіолога,
вона така: «Ти розповідав мені інакше».
Саме так.
Я казав їй те, що вона хотіла почути.
Ми з лікарем порозумілися.
Якщо я його розсмішу, отримаю пігулки.
Він питає: «Що ви робите, щоб схуднути?» Кажу: «Я переключив ваги на кілограми».
Ліенн каже: «Припини». А я: «Ти припини. Так я отримую ксанакс».
Вона відвела мене в оптику й вибрала окуляри.
Я надів їх, вони мені личать.
Я надів їх удома в ліжку, чекаючи на неї.
Вона заходить і каже: «Тобі личать окуляри, малий».
А я: «Смокчи член, курво».
Вона підійшла поцілувати мене, і я зрозумів, що не бачив цю жінку
у високій роздільній здатності вже десять років.
Я наступив на окуляри, щоб урятувати шлюб.
От у чому річ.
Ні, пішов ти.
Я кохаю її. Ти знаєш, що кохаю.
Якби вона мене зрадила, я б її вбив. Це кохання, так?
Дочок я б теж убив. Я не хочу бути самотнім батьком.
Почну з білого аркуша. Я отримаю два мільйони, якщо вона помре. Якого біса?
Як можна бути сумним на похороні,
коли знаєш, що скоро купиш яхту?
Ось рішення.
Для всіх, у кого діти поїхали в коледж,
а ви постаріли, ось ключ до щасливого шлюбу.
Я роблю це щоранку й цілком щиро.
Щоранку я знаходжу дружину, де б вона не була.
І я нічого не кажу, просто підходжу й обіймаю її.
Я нахиляюся і цілую її.
Вона дивиться на мене й цілує у відповідь.
І це нагадує мені
про жінку, дівчину, з якою я одружився.
Саме так.
Чуєте ці овації?
Бо люди знають: коли дивишся вгору, шкіра натягується.
А якщо схопити за вуха й потягнути, то бачиш: «Ось вона!»
Це дівка, яка трахається на гідроциклі.
Колись трахалася. Так, вона селючка. Ви трахали селючку?
Це як ловити свиню на природі. Це божевілля.
Справжня жінка-реднек. Типу: «Я вчу собаку лопатою».
Або: «Треба позбутися прапорів Конфедерації її батька».
Вона настільки селючка,
що її кузен і кузина
одружені.
У них є дитина.
Моя донька Айла це почула: «Цього не повинно бути».
Моя дружина, кохання мого життя, сказала всім нам
фразу, яку я колись напишу на футболці.
Вона подивилася на нас з серйозним обличчям і сказала:
«Вони родичі, але не кровні».
Тут ідеться про інцест, розумієте?
А вона каже: «Вони родичі,
але не кровні»?
Я бачив їхню дитину.
Вони кровні.
Вони такі ж кровні, як Шуг Найт.
«Як справи, бро?»
Цей довбень дихає ротом і лиже вікна.
Він найдурніший з усіх моїх знайомих, а я виріс у Лутці.
Я в Алабамі. Сиджу на терасі.
Захід сонця, сиджу без футболки з коктейлем, насолоджуюся,
аж раптом чую запах малого реднека.
Cheetos і напій Mello Yello.
Вигострене Лезо витріщається на мене.
Він каже: «Гей, містере.
Кинь мене у воду».
Я кажу: «Стрибай».
Він каже: «Ні.
Кинь мене у воду».
Я кажу: «Друже, якщо нахилишся,
це станеться».
Він усміхається:
«Містере, кинь мене в стилі WWE.
Кинь мене».
Я кажу: «Домовились».
У мене дві дівчинки. Я не міг їх кривдити. Я скривджу цього малого.
Хай у нього перехопить подих,
це найприємніший звук, який можна почути від дитини.
П'ять найкращих звуків, які ви колись чули. По-перше, жінка...
Номер один: людина з вадами слуху сміється. Це найкращий звук.
Я це кажу з любов'ю. Це радість, нестримна, без цензури.
Без фентанілу.
Якщо сміються дві людини з вадами слуху — вони ніби б'ють голубів.
Я в готелі чув, як трахаються двоє людей з вадами слуху.
Я двічі подрочив.
Серйозно.
Я думав, вони сваряться через піцу.
Хай там що...
Я схопив його за горло, повернув його
спиною до озера, підняв його
задушливим ударом, типу...
Я його штовхнув і почув, як його мама кричить:
«Він не вміє плавати!»
Клятий Ленні з «Про мишей і людей»
забув, що не навчився плавати.
І тепер я схожий на руку Бога: «Просто помри, диявольське сім'я».
Радіо падає у воду і зникає.
Тепер усі мами такі: «Берте, рятуй хлопчика!»
Частина мене думає: «Це природний відбір».
Але я врятував його.
Він кровний родич.
Він сам собі родич.
Я відвів його на мілководдя.
Він сказав найкращу фразу, яку я чув від дитини.
Угадаєте?
Ні.
«Я не вмію плавати».
Я подумав: «Ще б пак, йолопе.
Тому ми обидва мокрі. Ти це знаєш?»
Він каже: «Містере, я думав, на мені рятувальний круг».
Це розбило мені серце. Мені це знайомо. Я кажу: «Це твої цицьки».
А потім підходить його мама:
«Я не знаю, що з ним». Я такий...
Ліенн прийшла й накричала на мене,
бо я вийняв вейп з кишені, перш ніж стрибнув у воду.
Потім вони пішли, ми з ним лишилися у воді по груди,
як два в'ялі члени на оргії.
Він дивиться на мене й каже: «Вибач, містере.
Я не хотів втягувати нас у халепу.
Але якщо я надіну рятувальний круг,
кинеш мене у воду?»
Я подумав: «Навіть не знаю, чого я хочу більше,
ніж весь день накурюватись і кидати тебе у воду».
Щоразу, коли він підходив до краю тераси, я сміявся,
бо він казав: «Зачекай».
Починаймо.
Малому пощастило, що він живий.
Я найщасливіша людина, яку ви знаєте.
Скажу одразу. Я не заслужив того, що в мене є.
Гарна дружина, гарні діти, гарні...
Я такий щасливчик, що тому, хто туситиме зі мною, теж пощастить.
Клянуся богом, я такий щасливчик,
що якщо ви щось загубите, я це знайду.
Якщо я поруч, то знайду. Розкажу дві історії.
Одна — приклад, щоб ви зрозуміли.
Друга — це велика історія.
Зразок історії.
Тринадцять років тому ми поїхали з дочками на пляж.
Ми сиділи між парою байкерів і парою чорношкірих.
Байкери — бо вони білі й розтатуйовані. Отже...
Так.
А ви як скажете?
Чудове в нас шоу.
Чорношкірий...
Чорношкірий бере підстилку, щоб струсити пісок,
у нього падає обручка, він такий:
«Чорт, я загубив обручку».
Я чую слово «загубив», у мене одразу ерекція.
Це моя суперсила.
Я кажу: «Я Берт Крайшер.
Я знаходжу загублені речі».
Ліенн така: «Ну от, знову.
Він знайде вашу обручку.
Але вам доведеться миритися з його вибриками».
Ми почали пошуки. Байкери, чорношкірі, ми.
Шукали пів години, потім плюнули.
Лишилися ми з чорношкірим, рачки,
як у «Блискучих сідлах».
Поганий приклад.
Ми шукали пів години, він каже: «Ми її не знайдемо».
Я кажу: «Ти не знайдеш.
Я Берт Крайшер.
Я знаходжу загублені речі. Не забувай».
Він сідає, я шукаю сам ще хвилин п'ять.
Коли я прочісував руками пісок,
його обручка наділася мені на руку,
ніби сам Господь
помістив її туди зі словами: «Хай ніхто не забуває, хто ти
і що ти робиш».
У мене сироти по шкірі. Я стою мовчки.
На мене ніхто не дивиться. Я кажу байкеру:
«Є гугл на телефоні?» Він каже: «Так».
«Пошукай, хто такий Берт Крайшер і що він робить».
Ліенн каже: «Він знайшов обручку».
Байкер каже: «Написано, він знаходить загублені речі».
Чорношкірий питає: «Ти знайшов?» «Я з тобою не говорю».
Я дивлюся на дружину: «Хто я? Що я роблю?»
Вона встає й каже:
«Ти Берт Крайшер, ти знаходиш загублені речі».
А я: «Хай він це скаже».
Вона йому: «Скажи, вилупку!»
«Ти Берт Крайшер, знаходиш загублені речі».
«Подивися вгору і скажи Богові».
«Він Берт Крайшер, знаходить загублені речі».
Я кажу: «Я знайшов твою обручку».
Це невелика історія.
Якось я знайшов дитину.
Живу. Не на смітнику, живу.
Четвертого липня п'ять років тому.
Я з дочками на параді. Без футболки, цілий рюкзак пива.
Я п'яний. Я хороший тато. І...
Хлопчик дитсадівського віку йде проти натовпу й плаче.
Я стаю на коліно: «Що таке, малий?»
А він: «Я загубив свою родину».
Я чую слово «загубив», у мене одразу ерекція.
З хорошої причини.
Я кажу: «Я Берт Крайшер. Я знаходжу загублені речі».
Мої дочки кажуть: «Так».
Я питаю: «Твоя мама тут?»
А він: «Я не знаю».
Я кажу: «Як звати твою маму?» А він: «Я не знаю».
Айла вдаряє мене й каже: «Іди далі».
Я питаю: «Що?»
«Він ром. Не зупиняйся».
Я кажу: «Він не...»
«Тату, так працюють кишенькові злодії. Я бачила в тіктоку. Ходімо».
Я їй: «Більше ніякого тіктоку».
Я нахиляюся й питаю: «Твій тато тут?» А він: «Не знаю».
«Як звати твого тата?» «Не знаю».
Тоді я: «Ну що ж.
Мабуть, це ром».
Джорджія, найрозумніша з нас трьох,
дивиться й каже: «Припиніть обоє».
І каже: «Я Джорджія. Як тебе звати?»
Він заспокоюється й каже:
«Нейтан?»
«Нейтане, це мій тато.
Його звати Берт. Як звати твого тата?»
Він ще панікує, але трохи заспокоюється. «Не знаю.
Девід?
Можливо, Майкл?»
Джорджія каже: «Мабуть, він ром».
Ми хапаємо малого. Дівчата ведуть його за руки, я йду позаду.
Ми рухаємося проти натовпу.
Я кажу: «Ми знайшли хлопчика.
Новенького хлопчика!
Хтось загубив Нейтана?»
Одна мама питає: «Що ви робите з дитиною?»
«У нього глючить тіндер. Я шукаю йому пару».
Пішла ти!
Допитлива курва. Отак.
Нарешті один тато впізнав Нейтана.
То був однокласник його сина.
Я кажу: «Він загубився.
Я не хочу ламати собі кайф,
допоможеш мені?»
Він каже: «Його рідні на вечірці в сусідів».
Я кажу: «Добре. Нейтане, побудь з дівчатами. Я йду по твоїх рідних».
Я йду на вечірку, там повно людей.
Я допиваю пляшку пива з рюкзака, кладу її в поштову скриньку.
І кажу: «Я знайшов хлопчика.
Його звати Нейтан.
Хтось загубив Нейтана?»
Мовчання.
Потім я чую писклявий голос Айли.
Вона каже: «Тут є Девід?
Чи Майкл?»
Я кажу: «Що ти робиш?» А вона: «Позбуваюся рома».
Тато у трьох метрах від мене каже: «Я Девід».
Я кажу: «У тебе є син?» «Так».
Я питаю: «Його звати Нейтан?»
«Взагалі-то, так».
Айла питає: «Думаєш, це фокус?»
Він каже: «Нейтан не загубився». А я: «Я знайшов Нейтана.
Глянь на того лайнюка, раптом це твій».
Він такий: «Добре». І ми йдемо.
Я кажу: «Нейтане!»
І в ту секунду, коли я закричав,
з заднього двору вибіг тато.
Той батько загубив сина.
«Хтось каже, що знайшов Нейтана?»
Я кажу: «Я знайшов». А він: «Я Майкл».
Я кажу: «Слава богу.
Девіде, іди в дупу. Я знайшов його тата».
А Девід розлютився. Каже: «Сучий сину!
Майкле, ти пив?»
«Випив один келих». «Ти мав стежити за Нейтаном!»
Я такий...
Як я не розкрив цю таємницю Скубі-Ду?
Айла каже: «Він ром?»
Я їй: «Заціпся».
Вона ще дві секунди дивиться, як вони сваряться, потім її осяяло.
«Джорджіє, тепер ясно, чому він не знає імені мами!»
Я розповів цю історію двом людям у день, коли це сталося.
Джої Діас почув її першим і видав найкращу реакцію в моєму житті.
Найкращу.
Ми зустрілися в парку в Лос-Анджелесі, де повно ліберальних батьків.
Я розповідаю йому цю історію. Кажу: «Майкле, ти пив?»
Він голосно каже: «Вони ґеї?»
Друга слухачка — моя дружина Ліенн.
І коли я кажу: «Девід, можливо, Майкл», —
вона дивиться на мене: «О, його тато солоденький?»
«Ні, у них не було діабету, Ліенн».
«Ні, ми на Півдні так називаємо ґеїв.
Він солоденький.
Це ввічливий спосіб сказати "ґей"».
Типу: «Дякую, Поло Дін.
Які ще підсолоджені образи ти знаєш?»
Вона хороша людина. Справді.
Вона... Я не кажу, що я хороша людина.
Я сміюся з жахливих речей.
Чим більше не можна сміятися...
Це моя фішка.
Нічого не можу вдіяти. А якщо це бісить Ліенн — тим паче.
Одного разу ми летіли з Маямі до Лос-Анджелеса.
Заходимо в аеропорт Маямі.
Здаємо багаж.
Я питаю жінку: «Є апґрейд до першого класу?»
Вона каже: «Є один». Я кажу: «Я візьму».
«А ваша дружина?»
«Ви ж сказали, що є лише один».
Вона питає: «Ви не поступитеся дружині?» Я відповів: «Нізащо.
Я п'ю в літаках».
А вона як менонітка, нічого не їсть і не п'є.
Вона дивитиметься на стіну шість годин.
А я люблю відриватися».
Ліенн: «А як щодо лицарства?»
Я кажу: «Лицарство було до апґрейдів. Це не рахується».
Ліенн розлютилася в аеропорту.
У літаку вона зупинилася біля мого місця.
І каже: «Вставай».
Я сказав: «Ні, ти в трюмі. Іди далі.
Розважайся з Лео та малим італійцем на дні корабля.
Має бути весело. Відривайся».
Вона йде на три ряди позаду, на відкидне крісло.
Я в першому класі.
Мені принесли подвійний «Джек» з льодом.
Багато льоду. Я роблю перший ковток.
А потім чую гучний крик. Чую...
Усі завмерли.
Пишу Ліенн: «То була ти?»
Ліенн відповідає: «Ні, козел.
Жінка з особливими потребами
летить нашим рейсом».
Я питаю: «Що це означає?»
Вона пише у відповідь: «Здається, ти щойно чув.
Вона боїться літати.
І це викликає в неї нервові тики.
По-перше, вона верещить як слон».
Я питаю: «А по-друге?» Вона пише: «Б'ється в конвульсіях».
Я відписую...
«Вона сексі?»
Жодної відповіді, навіть крапок.
Тоді я пишу: «Де вона сидить?»
А вона: «На твоєму місці, придурку».
Тоді я засміявся. Я не міг стриматися.
Я помираю зі сміху,
слухаючи, що діється через три ряди від мене.
І всі, хто заходить у салон,
реагують однаково: «Боже милий!»
Перед зльотом
я підходжу до стюардеси.
Я кажу: «Моя дружина сидить поруч із жінкою з інвалідністю».
І навіть стюардеса каже: «Чорт забирай».
А я такий: «Я поміняюся з нею».
Вона така: «Ой.
Ви добра людина».
Я кажу: «Я знаю.
Домовмося так. Я захочу випити.
Моя дружина полетить першим класом.
Вона консерваторка й не п'є алкоголю.
Але поїть мене, я не проти.
Я теж боюся літати, ми порозуміємося.
Напоїть мене, і з нами все буде гаразд».
Вона сказала —
якщо ви п'єте в літаку, ви знаєте ціну цій пропозиції.
Вона обернулася й каже: «Допивайте, я наллю ще».
Я допиваю, вона наливає мені ще, дає дві мініпляшки «Джека»
й каже: «Це на час набору висоти.
Я підійду до вас, перш ніж до пасажирів першого класу».
Я виходжу, вона мене зупиняє:
«Побільше б таких чоловіків як ви».
Але вона не знає, що я думаю:
«Треба подорожувати з людиною з інвалідністю.
Отримавши стільки випивки, я б полетів до Лондона!»
Я отримав випивку,
пройшов повз егоїстів у першому класі.
Дійшов до економу,
відсунув завісу, але не був готовий побачити таке.
Там було як у Waffle House о четвертій ранку.
Ця жінка з інвалідністю влаштувала «Володаря мух»,
будучи 195 см на зріст.
Вона величезна.
Схожа на сестру Ґронка.
Б'ється в конвульсіях.
Придивившись, я бачу, що у неї до рук
примотані скотчем кухарські рукавиці.
Я даю Ліенн випивку: «Тримай. Приємного польоту».
Я кажу стюардесі: «Вона не хоче мінятися. Що робити?»
Я не міг припинити сміятися.
Скажу одразу. Мене розсмішила не людина з інвалідністю.
Ні. Не вона мене розсмішила.
Мене розсмішило те,
що хтось з її рідних
насмілився примотати скотчем їй до рук
кухарські рукавиці...
Навіть не однакові, на одній була клешня лобстера,
а на іншій — напис «Обережно, гаряче».
Їй до рук примотали рукавиці
та сказали: «Щасти на Західному узбережжі». От чорт!
Я сміявся до сліз протягом польоту.
Я пив до відключки.
Прокинувся, вийшов з літака,
чекаю Ліенн.
Вона виходить з новою подругою,
як Арнольд Шварценеггер і Денні ДеВіто у «Близнятах».
Я думаю: «Вона родичка?»
Ліенн спокійно дивиться на мене й каже: «Вона супер.
Усе гаразд. Допоможемо їй з багажем».
Я кажу: «Мабуть, вона в рукавичках не впорається».
А Ліенн: «Ми знімемо рукавички».
А я: «Оце вже ні».
Хтось їх приклеїв їй на руки.
Вони знають те, чого не знаємо ми.
Я не зніму з неї рукавички, раптом вона Росомаха?
Я сміявся всю ніч — у машині, вдома.
Ліенн була розлючена, а я — в захваті,
бо зміг її розлютити.
Ми лягли спати, я голий, п'яний, вирубився одразу.
Ми прокинулися вранці,
забувши, що посварилися.
Я повертаюся до неї, ми цілуємося.
Займаємося сексом.
А посеред сексу
Ліенн підіймає руки...
Я був приголомшений.
Я одразу засміявся й кінчив.
Нахилився й кажу: «Кухарські рукавички!»
Ліенн встала й засміялася.
Я кажу: «Нарешті ти зрозуміла».
А вона: «Я зрозуміла.
Ти вчора в аеропорту срав?»
Я кажу: «Можливо».
А вона: «Помацай свою сідницю».
Я протягую руку.
Паперове туалетне сидіння
досі в мене ззаду.
Я так довго сидів на унітазі,
що воно приклеїлося мені до ніг і дупи.
Я надів джинси,
сів у літак, просидів там шість годин,
спав із ним. Я трахав дружину з ним.
Я перелякався, а вона засміялася:
«Я трахалася з чоловіком з інвалідністю».
Мої дочки не люблять цей жарт.
Мої дочки не люблять мої виступи.
Вони подивилися й сказали: «Ти жінконенависник».
А я їм: «На щастя, ви жінки. Вас ніхто не слухає».
З цього вони теж не сміялися.
Вони сказали: «Тату, для спецвипуску можеш написати феміністичний жарт
для феміністок у твоїй аудиторії?»
Розкажи!
Добре.
Надіюся, вам сподобається.
Не забувайте: це я написав.
І там буде трохи про політику.
Обов'язково.
Але я не проти, бо я роблю це для дочок.
Жінки в цілому кращі за чоловіків.
Я серйозно. І будь-кому, хто сумнівається, я можу це довести.
Джентльмени, ви колись збиралися відлизати дівчині,
а вона каже: «На твоєму місці я б цього не робила.
Я там не дуже свіжа».
А ти, хлопець, кажеш: «О.
Яка ти дбайлива».
Леді...
ви колись збиралися відсмоктати хлопцю,
а він каже: «Стій. На твоєму місці я б цього не робив.
Я довго був на роботі й не такий...»
Ніколи!
Хлопець помацає, понюхає і: «Вона цього не відчує.
Ні, просто слизько. Він не пахне.
"Качине масло", ось що це таке.
Це в мене з дупи смердить.
Її ніс буде тут. Моя дупа тут. Тож...
Я покладу на її подушку. Вона подумає, що це вона. Отак».
Саме тому,
з цієї причини я, Берт Крайшер, щиро й чесно
вважаю, що чоловік не повинен видавати закони, що жінці робити зі своїм тілом.
Бо кожен чоловік у цьому залі,
кожен конгресмен, кожен член Сенату, президент Сполучених Штатів...
Ми всі колись були страшенно зарозумілі
й думали, що знаємо жіноче тіло краще,
тому все одно відлизували.
Хоч раз ми мали таку самовпевненість:
«Усе гаразд.
Я тебе кохаю.
Ніякий запах не зможе...
О боже. Ти їздила на коні?
Треба купити тобі нове сідло. Щось не так.
Боже мій. Ні, я витримаю.
Я Джонні Ноксвілл, а це челендж зі смердючою піхвою».
Це політичний жарт.
Мої доньки цього не почують.
Нещодавно вони дізналися, що я дурний.
Я знав... Ліенн знає, що я дурний.
Я думав, Гелен Келлер і Анна Франк — це одна людина.
Серйозно.
Я дізнався про це в домі Анни Франк.
Ми пішли на екскурсію. Ми з друзями були під кайфом.
Я відводжу їх набік: «Знаєте, що в неї був собака?»
Вони такі...
«Що?»
«Так, він утік. Ти б теж утік, якби тебе звали...»
Ми зайшли на кухню, я кажу: «Тут вона обпекла пальці».
Вони такі: «Як?»
«Вона намагалася прочитати вафельницю».
Жінка-гід повертається: «Це анекдоти про Гелен Келлер?»
Вони зрозуміли з мого виразу обличчя, що я не знаю, хто така Анна Франк,
і думаю, що ми в будинку Гелен Келлер.
Вони сміються, бо під кайфом і хочуть сміятися,
але не можна, бо ми в музеї Голокосту.
Мої доньки дізналися...
Я взяв їх у подорож по Італії, і ми поїхали в Рим.
Ви знали,
що Рим, який в Італії, — це той самий Рим,
що в Римській Імперії?
Гаразд.
Ви всі знаєте?
Підніміть руки.
Ви знали,
що Юлій Цезар
справді існував?
Гаразд, я цього не знав.
Ми на екскурсії,
нам розказують про Юлія Цезаря і Клеопатру. Купа фальшивих імен.
Я питаю дочку: «Він реальна людина?»
Вона дивиться на мене... От зараза.
Каже: «Це чудове запитання для групи».
«Швидке запитання.
Ми знаємо про салат і піцу, але...»
Ми пішли до Давида, голої статуї
з піднятою рукою. Її зробив Мікеланджело.
Я питаю Джорджію: «Чому в нього маленький член?»
Вона каже: «Ще одне чудове запитання для групи».
Рука вгору. У мене чудове запитання.
Цього разу, коли я починаю запитання, вся група дивиться на мене.
Я питаю: «Чому в нього маленький член?»
Гід каже: «Чудове запитання.
Бо Мікеланджело знав, що на великий член такі, як ви, витріщалися б».
«Логічно. Тепер я дивлюся на маленький».
Ми погано виглядаємо як сім'я.
Ви колись думали про свою сім'ю: «Ми не команда мрії»?
Не схоже, що ми взагалі знайомі.
Айла одягнена, як Біґ Джей Окерсон.
У Джорджії немає бюстгальтера, кільце в носі.
У Ліенн поясна сумка, заправлена сорочка, мапа в руках.
Схожа на трансгендерного Джо Роґана.
Я п'яний і спітнілий, і я маю бути їхнім лідером?
Я не лідер команди мрії, скажу так.
Моя донька Айла... В неї інакший мозок.
Тобто...
У мене проблеми з контролем імпульсів. Це добре задокументовано.
В Айли страшенні проблеми з контролем імпульсів.
Під час пандемії, якщо вона бачила, що я п'ю,
вона сідала на ручку мого крісла,
брала мій телефон і щось шукала на Amazon.
Казала: «Гей, здоровило. Скільки коштує холодильник?»
«Великий?» «Ні, міні».
Я кажу: «Баксів 150».
«Якщо я скажу, що вони по 79, скільки ти купив би?»
Я кажу: «Чотири». А вона: «Готово!» Клік.
Ви щось замовляли на Amazon у п'яному вигляді
і думали, що це таке, коли воно приїхало?
Мені не треба було вгадувати, коли я побачив чотири мініхолодильники
на ґанку.
І це не маленькі холодильники.
Вони заввишки з Тіріона Ланністера.
Гірше не буває.
Дочки вирішили кататися на скейті.
Ми живемо на вулиці з одностороннім рухом, але водії порушують правила.
Я кажу Ліенн і дівчатам за вечерею: «Я придумав.
Куплю конуси і встановлю в кінці вулиці.
І всі гальмуватимуть, бо поважають конуси».
Ліенн — селючка, вона каже: «Дурню.
Ніхто не купує конуси.
Їх крадуть».
Каже: «Конуси ніхто ніколи не купує.
Їх навіть не продають у Walmart!»
Я теж подумав, що не бачив їх у продажу.
Айла знайшла багато конусів на Amazon:
«Не слухай Форреста Ґампа. Поглянь».
Я кажу: «Айла знайшла». А вона: «Це не дорослі конуси.
Це дитячі конуси.
Вони...» Я помилився з акцентом.
Перетворив її на каджунського шеф-кухаря.
«У вас дитячі конуси.
Це не дорослі конуси».
Я кажу: «Айло, є дорослі конуси?» Вона впевнено каже: «Восьмий розмір.
Це великі?
Вони найбільші». Я кажу: «Замовляй».
Вона питає: «Скільки треба?» А я: «Вісім».
Вона дивиться на Ліенн і Джорджію: «Готово».
Я нахиляюся й кажу: «Хочу побачити ваші обличчя, коли ми досягнемо успіху».
І ми чекали
чотири дні на наші конуси.
На четвертий день Ліенн і Джорджія поїхали у справах, я вдома з Айлою.
Я бачу, як кур'єр Amazon
іде по двору з дорослими конусами.
Ставить їх на ґанок.
Вони заввишки з гравця НБА.
У мене сироти по шкірі.
Я кажу: «Айло, ми молодці!»
Айла виходить, бачить їх крізь вікно і каже: «О!
Це точно не дитячі конуси».
Я кажу: «Ні». Вона каже: «Це дорослі конуси.
Як ми їх покажемо мамі та Джорджії?»
Каже: «Заблокуймо рух вулицею.
Перекрий вулицю, тату. Хай перепросять на розі».
Ми так завзято святкували,
що не помітили, як кур'єр приніс нам ще вісім конусів.
Ні, то була третя партія.
Їх уже 24. Страшенно багато конусів.
Я в шоці йду до дверей.
І кажу: «То, мабуть, помилка». А він: «Ні.
Вантажівка заповнена конусами».
Він їде, Айла підходить до дверей і каже: «Дивися на ці конуси!»
Я кажу: «Годі зображати Боббі Бушера.
Скільки ти замовила?»
Вона каже: «На 2 400 доларів.
Це багато?»
Я кажу: «Навіть ремонтникам стільки не треба!
Стільки не унесе навіть ураган!»
Кур'єр приніс п'яту партію і спитав:
«Ви відкриваєте Chick-fil-A?»
Він поїхав, а я з Дебілом Джеком стою у дворі
й дивлюся на стоси конусів,
що лежать, як мертві повії в багажнику.
Я панікує. Вона розв'язує проблему.
«Нічого. Ми їх сховаємо».
Я питаю: «Де ми їх сховаємо?» «Викопаємо яму».
Я кажу: «Боже милий.
Думаєш, мама не помітить 70 могил у дворі?»
Я чую, як під'їжджає машина Ліенн. Айла дивиться на мене й каже: «Спокійно».
Двері відчиняються, Ліенн і Джорджія хихочуть, як мартини.
Джорджія каже: «Це дорослі конуси».
Я обертаюся: «Це помилка».
А Ліенн каже: «Восьмий розмір?
Не знаєте, що вісім — це кількість?
Ви купили 64 конуси».
«Ти знала й мовчала?»
А вона: «Ми хотіли побачити вираз твоєї дурної пики.
Ви обоє дзвоніть в Amazon».
Я кажу: «Ми їх повернемо». А вона: «Ні.
Купи собі кухарські рукавиці та скотч.
І більше ніякого Amazon».
Мої дочки дорослішають, і мені це не подобається.
Не подобається.
Джорджію впіймали з косяком.
Це ви їй продали?
Я був не такий радий, як ви, сер.
Я був на зйомках. Мені подзвонила Ліенн.
«У нас проблема». Я кажу: «Що?»
«Джорджію впіймали з косяком». Я розлютився.
Питаю: «Що за чорт? Хто їй дав?»
Вона каже: «То був твій». «Вона ще й злодійка?»
Я розлютився. Як мій тато. Розлютився. Я кажу: «Треба її насварити.
Вона розбила мені серце.
Вона брехуха й повинна повернути мою довіру,
а цього не буде, бо я їй не довіряю.
Сьогодні ми зв'яжемося по FaceTime,
я доведу її до сліз».
І закінчив розмову.
Я обідав зі Снуп Доґґом.
Снуп дивиться на мене в паніці.
І питає: «Гей.
Проблеми вдома?»
Я кажу: «Так.
Гадаю, з тобою варто це обговорити.
Моя дочка
курила марихуану».
А Снуп каже:
«І все?»
Я кажу: «Їй 15». А він: «Скільки було тобі, коли ти вперше покурив?»
Я кажу: «Немає значення.
Часи були інші». А він: «Тоді це було нелегально.
Ти сьогодні сваритимеш її за куріння трави?»
Я кажу: «Так. Я ж батько».
А він: «Я цього не дозволю.
Тільки не мою племінницю.
Ти її сьогодні не сваритимеш.
Просто твоя донечка дорослішає,
і це розбиває серце чоловіка й батька.
А ти візьмеш свою дорослу енергію
й виплеснеш на маленьку дівчинку, і це розіб'є їй серце.
І вона тобі не довірятиме, бо ти лицемір.
У ваших стосунках виникне тріщина».
«Коли це ти став лікарем?»
Він каже: «Сьогодні після роботи
заходь у мій трейлер.
Я тебе заспокою».
Я питаю: «Ти про що?»
А він: «Ти знаєш, про що я».
«Я просто питаю».
Він такий: «Чуваче...» Говорить протяжно, як сутенер.
Він каже:
«Чуваче,
ми приймемо душ».
Я такий: «Що ти сказав?»
А він: «Ти мене чув. І не кажи нікому».
Він встав і пішов. Я думаю: «Я нікого не запрошу
прийняти душ зі мною та Снуп Доґґом».
Що за... Я в паніці дзвоню Ліенн:
«Снуп хоче прийняти зі мною душ».
А вона: «Він не так сказав. Це якийсь хіп-хоп сленг.
Ти зайдеш до нього.
Ви обіллєте якихось дівок шампанським і розважитеся».
Я думаю: «Так, мабуть». Я йду в його трейлер
після роботи, стукаю у двері. Я без футболки.
Він відчиняє: «Я знав, що ти прийдеш».
Він у трейлері сам.
Я питаю: «Справді?» А він: «Білі це люблять».
І це правда. Ми іноді поводимось як ґеї.
Якби я поклав свій член йому на плече, він сказав би: «Попався».
Ми поводимось як ґеї, демонструючи любов до друзів.
Я найсильніше розсмішив Томмі Сеґуру, коміка з інвалідністю...
Не знаю, чи ви про нього чули.
Комік з інвалідністю, який так не може.
Я найсильніше його розсмішив, коли засунув свій член і яйця в келих,
підійшов до нього ззаду і спитав: «Коктейль?»
Ми поводимось як ґеї.
Тож він має рацію. Я кажу: «Стривай.
Насправді я цього раніше не робив, Снупе».
А він мені: «Брешеш».
Я кажу: «Хіба що у школі та в коледжі, але...
Ти це робиш?»
«Так, іноді. З друзями».
Я питаю: «З ким?» А він: «З Доктором Дре два тижні тому».
Я такий: «Ви з Доком... Ви робили це одночасно?»
А він: «Інакше не можна. Що з тобою не так?
Я думав, ти не проти, Берте». А я: «Я зовсім не проти.
Я не проти». І пішов у душ.
Снуп питає: «Куди ти, чорт забирай?»
«Я в душ».
Він питає: «Навіщо?»
А я йому: «Ти сказав, що ми приймемо душ».
«Чуваче, я сказав, ми вип'ємо шот».
Я кажу: «О боже, це значно краще.
Я думав, ти казав про душ».
А Снуп не засміявся. Він каже: «Я вже не хочу шот.
Я хочу побути на самоті.
Ти прийшов до мене прийняти душ?» «Це твоя ідея».
«Аж ніяк, курва.
Навіть якщо моя, ти на це погодився?»
Я кажу: «Мене це засмутило».
Він питає: «Якби я тебе не зупинив, де ти був би?»
Я кажу: «У твоєму душі».
«І що ти робив би?» «Чекав би тебе».
Снуп Доґґ лізе в кишеню,
виймає косяк, запалює, затягується й каже:
«Ясно, чому твоя дочка курить, Берте».
Будь ласка, принесіть мені рушника.
Я страшенно спітнів.
У Флориді всі пітніють інакше.
Правда!
Якщо ти тут не виріс, ти приїжджаєш: «Що з цим містом не так?
Піт з яєць крапає в черевик».
З яєць крапає піт, дивовижно!
Будь-яка футболка підійде. Зніми з себе й віддай мені.
Я хочу розказати вам ще одну історію, і...
Вона прикольна.
Дякую, Кайле. Леді й джентльмени, Кайл, колишній військовий.
Готуйтеся.
Ми приспали нашу собаку.
Далі буде смішніше.
Вона була чудовою собакою.
Справді.
Її звали Прісцилла. Моя перша велика собака. Бульмастиф.
Найкраща собака. Пам'ятаю наш перший вечір з нею.
Знаєте, цуценя в новому домі нервується і...
Але це її дім, і треба їй це пояснити.
І всі з нею граються, але вона сама не при собі.
Дівчата пішли спати, Ліенн теж, я залишився пити віскі з собакою.
І я сп'яну говорю з нею.
Типу...
Пам'ятаю, як я їй сказав...
«Маленька, у тебе буде найкраще життя.
Не бійся.
Ті дівчата тебе любитимуть.
Та жінка дбатиме про тебе.
Я їжджу туди-сюди, але...
От що від тебе треба.
Про тебе дбатимуть, а натомість, коли мене не буде,
будь моєю терористкою.
Борися до смерті з усіма, хто переступить цей поріг.
Спершу ти помри, потім вони».
Цуценя заплющило очі,
поклало голову мені на коліно, типу: «Я вдома».
Ви були настільки під кайфом...
що гладили собаку, а у вас з'явилася ерекція?
Я теж.
Ніхто? Лише раз.
Лише раз я... Ви теж?
Я з'їв багато печива з марихуаною вночі, прокинувся вранці під кайфом.
Прісцилла залізла в ліжко, я почав її обіймати.
Я й не помітив, що в мене ерекція.
Ліенн заходить, бачить це й питає: «На кого в тебе стоїть?»
Я не можу припинити сміятися.
І кажу: «На Прісциллу. Лише вона мене збуджує».
Ліенн ненавиділа цей жарт.
Я його повторював щоранку, побачивши її в кухні.
Гладив Прісциллу й казав:
«У мене стоїть тільки на тебе».
Ліенн казала: «Це не смішно, це огидно».
Тому я так казав.
Ми купили іншого собаку, бульмастифа Мака.
Він не найкращий пес.
Він чудовий. Я його люблю.
Але він курвар і страшенно дурний.
І любить мій член. Той пес,
якщо бачить мій член, він такий: «Це моє.
Сьогодні я це з'їм». Він... Перед цим псом навіть дрочити не можна.
Присцілла, коли я збирався дрочити, виходила з кімнати: «Я не заважатиму».
А Мак, побачивши, як я дрочу, підходить ближче...
«Гаразд.
Кинеш мені цю палицю чи що?»
Якось я займався сексом з Ліенн по-собачому.
Подумав, йому сподобається.
Плеснув її по дупі.
І тієї миті я зрозумів, що то її пес, а не мій.
Він розлютився, типу...
Я вискочив з Ліенн,
моя феромонова паличка ще наготові.
Він вирячив очі: «Сьогодні я це з'їм».
Я в паніці.
На ліжку в мене 70-кілограмова тварина,
а на мене летить пес.
Я не знаю, що робити.
Так. Усі зрозуміли?
Якось уранці
Прісциллі стало важко дихати.
Я відвіз її до ветеринара.
Ветеринар сказав: «Усе погано.
У неї пухлина на серці.
Треба її приспати». Ось у чому річ.
Мене, як і багатьох чоловіків у цьому залі,
тато вчив не плакати.
Коли я в юності плакав, він казав: «Не будь слиньком.
Заспокойся. Будь чоловіком.
Я не хочу бачити, як ти плачеш».
Коли в мене народилися дочки, тато відвів мене набік і сказав:
«Хай вони не бачать, як ти плачеш.
Їм треба знати, що ти надійний і контролюєш ситуацію.
Якщо тобі, боронь боже, треба поплакати, іди в комору чи в душ.
Поплач і виходь, коли заспокоїшся».
Це нездорово. Тепер ми це знаємо.
А я роблю все навпаки: коли мене опановують емоції,
я жартую, як багато хто тут.
Бо коли я сміюся, я не плачу.
У ветклініці це мені не допомогло.
Він сказав: «Треба її приспати».
Ліенн заплакала, а я почав вигадувати жарти.
Ліенн питає: «Треба робити це тут?» «Можна вдома».
Я питаю: «Я сам маю це зробити?
Кинути її в басейн?»
Ветеринар приспав багато собак,
але йому ніхто ще не відповідав жартами.
Це найкращий час, щоб пожартувати. Він сміється до сліз.
Навіть не може знайти... Каже: «Ні».
«Заткнути їй морду подушкою й чекати, поки хвіст не перестане сіпатися?
Підняти її й кинути, як у старих фільмах про реслінг?»
Він засміявся до сліз і сказав: «Чекайте. Ні.
У мене є жінка, яка вб'є її».
Я кажу: «Що?»
Він такий: «Ти мене спровокував, збоченцю».
Я спитав: «Вона профі?»
Він каже: «Тут нема невизначеності. Або убити, або ні.
Як ви розумієте "профі?"»
Я кажу: «Вона вломиться в наш будинок о 02:30 ночі.
Уб'є цю собаку, поки ми спимо, схопить інших тварин,
дасть їм заспокійливе, склеїть лапи разом, посадить у коло.
Це ми побачимо вранці».
А він: «Так, це точно профі».
Ліенн каже: «Припини цю дурню».
Ми заздалегідь подзвонили дівчатам.
Неприємний дзвінок. Мені не сподобалося.
Але дівчата були молодці.
Справді. Про них я в цій історії не жартуватиму.
Вони молодці. Я пишаюся ними.
Вони пішли в свої кімнати, зняли матраци з ліжок
і поклали на підлозі у вітальні,
щоб Пріс було де спати.
І вони сиділи з собакою всю ніч.
Згадували про те, як вона була цуценям.
Розповідали, за що її люблять.
Плакали, переживали емоції. Ліенн плакала з ними. А я — ні.
Я не плакав.
Я сидів у кріслі й пив віскі.
І я розлютився.
Я дивився на... У нас була собака, яка мала померти три роки тому.
Уявіть собі.
Двадцять один рік, нічого не бачить і не чує.
Заходить у вітальню о другій ночі, типу...
Її навіть не підіймеш, вона не розуміє, що ти там.
Ти намагаєшся, а вона...
І я кажу: «Це мала бути ти, Моно».
Я прокидаюся зранку, Ліенн каже: «Час настав.
Дзвони тій жінці». Я виходжу надвір.
Я все ще сам не при собі.
Дзвоню їй і кажу: «Це та курва, що вбиває собак?»
Вона відповідає: «Так, це та курва». Вона була непохитна.
Питає: «Яка порода?»
А я: «Яка різниця?
Ти її просто вб'єш».
Вона питає: «Яка порода, сер?»
«Справді? Бульмастиф».
«Гаразд, буду через 45 хвилин».
І закінчує дзвінок.
Я навіть не сказав: «Не поспішайте».
Вона приїхала через 45 хвилин з хлопцем, як на мене, то було дивно.
Я подумав: вони що, обідали разом, вона відповіла на дзвінок. «Чекай.
Я маю вбити собаку. Поїдеш зі мною?»
А він: «Якої породи?»
Він навіть не назвав себе.
Він сидів у кріслі Ліенн у вітальні
та спостерігав.
Вона зробила Пріс укол,
щоб їй стало краще.
Я знаю, вам це знайомо.
Це розбило мені серце:
собака цілу ніч боролася, чіплялася за життя,
раптом їй стало краще, вона така...
«Я повернулася!
Мені краще! Хто хоче на прогулянку?
Ви думали, я помру? Я сьогодні не помру.
Ти дрочиш? Я хочу надвір». Та собака...
Вона встала, щоб залізти на диван, і впала.
А Ліенн дивиться на мене й каже: «Ми робимо правильно».
Ми поклали Пріс на диван.
Жінка каже: «Прощайтеся з собакою».
Це розбиває серце.
От що найбожевільніше: батькові доводиться чимось жертвувати,
щоб дітям і дружині дісталося все найкраще.
Ти відмовляєшся від своїх потреб,
щоб їм було краще, але ж ти людина.
І тієї миті
я засмутився, що не сидів близько до собаки, щоб попрощатися.
Бо дівчата й Ліенн сиділи біля морди Пріс,
казали, як сильно її люблять,
а я просто гладив її дупу позаду.
Вона не бачила мене там.
Я як той чувак на оргії, що дрочить у кутку.
Заходить жінка
з наступним уколом.
Коле Пріс,
Пріс помирає, останнє, що вона бачить, — мої дочки та дружина,
які кажуть, як люблять її.
Я не попрощався з собакою,
і це добре, бо я принаймні не плакав.
Під кінець підходить хлопець.
«Я Нік». А я йому...
«Для цього вже пізно, Ніку».
Він каже: «Допоможи мені віднести собаку в наш "джип"».
І я зрозумів, чому вона привела хлопця.
За хвилину все стало...
Я зрозумів, чому вона запитала породу.
Мабуть, на початку вона не спитала породу,
вбила собаку
і стояла поруч із сенбернаром, типу...
«Треба було вбити його ближче до машини».
Доти я не плакав, але це мене доконало.
Чоловіків розчулюють несподівані речі.
Коли Прісцилла помирала, вона обісралася на дивані.
Чувак піднімає її, щоб покласти на каталку,
і, просунувши руку під неї,
вляпався в лайно.
Воно тепле, воно на його годиннику, і він такий: «Чорт забирай!
Ваша собака обісралася на дивані!»
Це моя собака. Я мав її захистити. Я кажу: «Все гаразд, маленька».
Я погладив її по голові та зрозумів...
У бульмастифів дуже зморшкуватий лоб,
а там не було зморшок.
Чекайте.
Хлопці негарно плачуть.
Ні. Це в жінок добре виходить.
Хлопці плачуть так само, як жінки всираються.
Обісрані жінки не круті. Хлопці всираються стильно, з гідністю.
Хлопець такий: «Ого, я всрався.
Не давайте їй мої крильця. Я зараз».
Якщо жінка обісреться, день закінчився. Вона каже: «Я всралася!
На мені стринги. У мене лайно в туфлях!»
Тож я починаю плакати, як жінка, що всралася, і це безлад.
Я схопив каталку й підняв її. Я дивлюся на чувака, який давиться.
Він увесь у лайні.
Дивна мить, щоб розплакатися.
І я відчуваю, як дочки кладуть мені руку на спину.
Вони труть мені спину та йдуть зі мною.
Коли ми виходимо, я розумію,
що мої дочки знають: єдиний спосіб змусити мене перестати плакати —
розсмішити мене.
Ми виходимо,
хлопець каже: «Ми покладемо її в багажник».
А Джорджія цілком серйозно дивиться на нього й каже:
«Зазвичай вона їздить попереду».
Я дивлюся на цього хлопця, який ніхріна не розуміє.
Він каже: «Я збирався їхати спереду».
Вона не збивається й продовжує: «Її нудить».
Цей хлопець...
«Ми поїдемо дуже повільно».
Вони кладуть Прісциллу в багажник.
Чувак відійшов убік, дівчата стали позаду.
І я розумію, що мені дають нагоду попрощатися з собакою.
Я не проти цим поділитися, бо знаю, що багатьом це знайомо.
Вони такі молодці.
Я нахилилася. Вона така гарна.
І я сказав: «Дівчинко, я люблю тебе.
Ти робила все, про що тебе просили.
Ти найкраща собака.
Ти виконала свою роботу. Ти була найкращою терористкою у світі».
А цей хлопець відійшов убік...
«Вона була терористкою?»
Джорджія не розгубилася: «Кращою, ніж ІДІЛ».
А потім я починаю згадувати всі прізвиська,
всі наші з нею жарти. Я сказав: «Пріс Потамус Пиріжок.
Я не відріжу тобі вуха».
Я казав їй: «Це мої вуха.
Коли ти помреш, я їх відріжу й залишу собі».
Я дивлюся на цю прекрасну собаку:
«Ти виглядатимеш як дурепа без вух.
Ти не знайдеш друзів на небесах. Я не відріжу тобі вуха».
А цей хлопець стоїть, як статуя: «Що він щойно сказав?
Він хоче відрізати їй вуха». Айла каже: «Вони належать йому».
Потім вийшла Ліенн і жінка, яка її вбила.
Вони всі стоять навколо мене, а останнє, що я сказав:
«Дівчинко, у мене й досі на тебе стоїть.
У мене й зараз стоїть».
Я чую, як Ліенн сміється:
«У тебе стоїть тільки на неї».
Ці двоє завмерли.
Підходить Айла, кладе руку мені на спину:
«Все гаразд».
Потім дивиться на них і каже: «Якщо вона прокинеться, ви подзвоните нам, так?»
Це моя команда мрії.
Дуже вам дякую.
Боже благослови. Добраніч!
Переклад субтитрів: Сергій Волоконецький