Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
„Byl pohotový a energický a byla s ním zábava.“ – Oscar Hammerstein II.
„Byl to nejsmutnější člověk, jakého jsem znala.“ – Mabel Mercerová
Zkoušel jsem ti volat
A posílal ti psaní
Jo, já vím.
V odpovědi sbohem To já zaplatil za ni
Lásko má jediná
Ty měla jsi být mou paní
Trojitý rým.
To všechno stává se mi
Kurva.
Jo.
Rádio WQXR informuje o úmrtí předního amerického textaře
Lorenze Harta, který zemřel včera v noci v manhattanské nemocnici
na následky zápalu plic.
Panu Hartovi bylo 48 let.
Přes 20 let spolupracoval s Richardem Rodgersem,
Rodgers psal hudbu, Hart texty,
a ze spojení jejich talentů vzešla řada muzikálových hitů.
Často se jim přezdívá „Gilbert a Sullivan z Ameriky“.
Svět si bude Rodgerse a Harta pamatovat díky písním
My Funny Valentine, The Lady Is a Tramp,
Where or When, With a Song in My Heart, Isn't It Romantic?,
My Heart Stood Still, Bewitched,
I Didn't Know What Time It Was, Manhattan,
a Blue Moon.
O sedm měsíců dříve 31. března 1943
Okla-Okla-Okla-Okla-Okla
Vím, že patřím k této zemi
Teď to přijde.
A ta země líbí se mi A když říkám
Hou! Jupíjou!
Říkám tím jen „Máš se dobře, Oklahomo!“
Potřebuju se napít.
- Lorry. - Uvidíme se pak, mami.
L-A-H-O-M-A
Oklahoma!
Hou!
U Sardiho
RESTAURACE A GRIL U SARDIHO
Malý bar ZAVŘENO
„Dobře. Naposledy, polož ty dopisy na stůl.“
„Jestli pro tebe Laszlo a ta věc tolik znamenají,
„nic tě nezastaví.“
„Dobrá, ulehčím ti to.“
„Do toho, střílej. Uděláš mi laskavost.“
Jen si pamatuj, že ti mířím na ptáka.
Tam jsem nejmíň zranitelný.
Kristepane! Kolikrát jsme ten film viděli?
Nejhorší replika v Casablance?
„Vida, precedent je porušen.“
„Precedent je porušen“? Jak sakra můžeš porušit precedent?
Umějí tam v Hollywoodu vůbec anglicky?
Přesto musíš Clauda Rainse milovat.
Je duší celého filmu.
- Jistě. - A proč je tak skvělý?
Je to hlavní postava, a přitom je malý,
což dokazuje, že můžeš být obojí.
A to se mi líbí.
Říká Ilse:
„Mademoiselle, je to takový typ muže, že kdybych já byl žena,
„a k tomu nezkušená, tak bych se do Ricka zamiloval.“
Zamysli se. S kým na konci filmu skončí?
Kdo spolu bok po boku odchází do mlhy?
Myslíš Rick a kapitán Renault?
Co myslíš, že se pak děje
na francouzské základně v Brazzaville?
Takovou scénu ti ukázat nemůžou.
Tak jo. Nejlepší replika v Casablance?
„Nikdo mě tak moc nemiloval.“
Není to nádhera?
Pět slov. „Nikdo mě tak moc nemiloval.“
A vážně, kdo byl dost milován? Aspoň z poloviny?
Dáš mi panáka?
Ty přece nechceš...
Budu se jen dívat.
Potěžkávat tu jantarovou tekutinu v ruce.
- Říkal jsi, že nechceš... - Dej mi toho panáka.
Víš, co mi řekla Elizabeth?
To je ta, co za mnou dnes přijde.
- Myslíš tu, co jsi... - Eddie!
- Co je? - Měj trochu úroveň, ano?
Každou chvíli sem přijde její matka.
- Promiň. - Vážně.
Já tu holku zbožňuju. A říkám ti, že je v tom víc než sex.
- Co je víc než sex? - Nerozumím tomu.
Vůbec si to nezaslouží, ale není to tak vždycky?
„Iracionální obdiv.“ To jsou její slova.
Je taky básnířka. Říkal jsem ti to?
A dal bys mi panáka sody?
Jedno budu pít a druhé obdivovat.
Takže ta holka...
Vážně... víš co...
s dvacetiletou studentkou?
Je to složitější, než si dokážeš představit.
Nech tady tu láhev.
Je to vizuální báseň.
Neříkáš mi podrobnosti.
Víš, co je můj tajný cíl na zbytek roku?
- Co? - Myslím to vážně. Fakt.
Můj tajný cíl je přestat se tak bát.
- Elizabeth Weilandová. Pro... - To je pro mě!
Ježíši! To je vše, co dostanu za pět dolarů?
Plus donáška, ano.
Lorenz Hart?
Mám takový pocit, že už jsem to jméno někde slyšel.
Právě sis vydělal dolar spropitného, hochu.
Precedent je porušen.
Hele, tohle mi dala. Poslala to až z New Havenu,
protože jsem řekl, že chci něco, čeho se dotýkala.
Bože! Jako by mi bylo zase 17.
A 17 mi nikdy nebylo.
Z dětství jsem přešel rovnou do zašlé slávy.
- Eddie, nalij tomu klukovi, jo? - Ne, díky. Já pracuju.
Prokrista, právě proto bys měl pít.
Jak se jmenuješ? Sven, že ano?
- Troy. - Ještě lepší.
Poslyš, Svene, máš dnes večer volno?
Eddie, naliješ tomu klukovi panáka?
- Jo. - Protože u sebe
pořádám obrovský večírek.
Budou tam všichni z šoubyznysu.
Objednal jsem Golden Gate Quartet. Myslím to vážně.
Chci, abys přišel. Přiveď kamaráda
nebo deset.
Nic takového jsi ještě neviděl.
Bydlím v The Ardsley, víš? U Central Parku, poblíž 91. ulice.
Na recepci řekni, že jdeš za Lorenzem Hartem.
Budeš potřebovat heslo. Připraven?
„Nikdo mě tak moc nemiloval.“
Pomalu!
To je krásný pohled.
Vy nepijete?
Po celé láhvi brandy Čerstvá se probouzím
Znáš tu píseň?
Ne.
Můj vtipný Valentýn Laskavý Valentýn...
Já rádio moc neposlouchám.
Vždyť znáš mé jméno!
- Neznáš písně Rodgerse a Harta? - Znám...
- Jen si nemůžu... - Dobudu Manhattan
Pak Bronx a Staten...
Byli jsme na obálce časopisu Time!
Moje fotka visí na zdi přímo...
Eddie, kde je moje fotka?
Přesunuli je.
- Jak to... - A co tahle?
Modrý měsíc
Tu znám!
Viděl mě, jak stojím sám
Zbavený veškerých snů
A místo lásky jen klam
Nejhorší text, jaký jsem kdy napsal!
- To jste napsal vy? - Ani se to tak nemělo jmenovat.
Mám tu píseň rád.
Vrať mi to spropitné.
Chci, abys přišel na mou párty, Svene!
Onehdy jsem potkal doktora Bendera.
Zrovna jsem Vivienne znovu požádal o ruku
a ona mě znovu odmítla.
A on povídá: „Larry, rozmysli se.
„Jsi homosexuál, nebo heterosexuál?“
A já na to: „Doktore, jsem ambisexuál.“
A on: „Co to vůbec znamená?“
A já říkám: „To znamená, že si ho umím vyhonit oběma rukama.“
Larry! Je tady dáma.
Ženy taky umí používat obě ruce.
Jako autor musíš být tak trochu omnisexuál, ne?
Musíš v sobě mít všechny bytosti světa.
Muže, ženy, koně.
Jak můžeš dát hlas celému sboru světa,
když ten sbor nemáš v sobě?
Eddie, jak se říká neúnavnému, vytrvalému homosexuálovi?
„Neochabující.“
Na skvělou a slavnou minulost, kdy na tom všem tak záleželo.
Hraj dál. Jde ti to.
- Děkuju. Jsem aspirující skladatel. - „Aspirující“?
To znamená, že dýcháš, že?
Třeba budu někdy potřebovat nového partnera.
Hele, byl jsi dnes na té premiéře?
Oklahoma! A dokonce s vykřičníkem.
Pamatuj si, že od titulu, který potřebuje vykřičník,
je lepší se držet dál.
Jak že se jmenuješ?
Morty Rifkin. Ale říkám si Morty Rafferty.
Nikdo by nehádal, že jsi Žid.
Gratulujeme k premiéře OKLAHOMA!
Jak se vám líbila Oklahoma?
Jak se mi líbila Oklahoma?
No, Knucklesi,
Knuckelsi O'Rifkine, tak ti budu říkat,
viděl jsem pár předpremiér v New Havenu,
když tomu ještě říkali Jdeme na to! S vykřičníkem.
A byl jsem si jistý, že mi Dick zavolá a řekne:
„Larry, jsme v loji.
„Musí to být větší legrace. Napiš nám pár komediálních čísel.“
A já bych odpověděl:
„Dicku, vykašli se na tu vidláckou oslavu Ameriky.
„Uděláme z toho parodii!“
Už jsem v hlavě psal texty. Nemohl jsem si pomoct.
A zavolal?
Žertuješ? Měl plné ruce práce s dalšími hity.
Seděl jsem dnes večer v lóži a sledoval „Oklahomo s vykřičníkem“
tam dole, se všemi těmi růžovými světly,
kovbojskými klobouky a roztočenými lasy,
a byl jsem si naprosto jistý dvěma věcmi.
Je to 14karátový hit
a zároveň 14karátová sračka.
Kamarád viděl předpremiéru
a říkal, že to byla pecka.
Ta inscenace je po všech stránkách podfuk.
A to neříkám ze žárlivosti, jasný?
Když jsem to dnes večer sledoval, tak mi bylo nesmírně těžko u srdce.
A lidi kolem mě řvali smíchy. Řehtali se podprůměrným vtipům.
Chtěl jsem publikum popadnout za ramena a říct:
„Čemu se smějete? No tak, chtějte víc!“ A...
Rodgers je génius.
A to říkám bez sebemenšího zaváhání.
Ty jako pianista to víš.
Jo, je celkem dobrý.
Celkem dobrý?
Nikdo jiný nemá takový záběr, invenci,
skvělé, vzletné mužné melodie, které nabírají na síle jako beranidlo.
Rodgers je bezcitnej zmetek,
ale jeho melodie levitují
a to je známka velkého umění, levitace.
Mám takový krásný pocit
To je ono. Slyšíte to?
Projede vám to páteří
a celý mechanismus psaní písní se najednou vzepře gravitaci.
Tohle dokáže možná pět lidí na světě
a ten zmetek je jedním z nich.
A pak texty Oscara Hammersteina II.
Co můžu o Oscarovi říct?
Každou chvíli sem nakráčí
s těmi svými dvěma metry.
Dlouhána si Dick vybral schválně
a ty to víš.
Ale co můžu o Oscarovi říct?
Je tak přízemní,
a řekněme si to na rovinu, to je většina z nás.
Ale v určitých okamžicích, přísahám Bohu,
v určitých okamžicích své práce
jsem sám sebe překonal.
Souhlasím, rozhodně.
Děkuju. Slova byla lepší než hudba,
než postavy, co je zpívaly,
a možná se na zlomek vteřiny přiblížily něčemu nesmrtelnému.
Odpusťte mi mou bezmeznou sebeúctu, ale je to tak.
A když to nikdo jiný neřekne, řeknu to sám.
Napsal jsem pár textů, které se stanou nesmrtelnými.
Řečeno se skromností opravdového blázna.
Tak hele! Když Shakespeare napsal:
„Přetrvá mramory, přetrvá zlaté věže
a hrobky vladařů tento můj mocný rým,“
říkali lidi: „Bože, ten má ego“?
Ne, říkali, že je to génius, který ví, že jeho dílo přetrvá.
Tak ty jsi Shakespeare?
Podívej, Oklahoma! vyhraje zatracenýho Pulitzera. To vím.
Školy ji budou uvádět až do soudného dne,
protože nikoho neurazí.
Ale vážně, kdo chce umění, co neurazí?
Knucklesi, posloucháš mě? Snažím se ti odpovědět.
To proto nás Bůh stvořil? Abychom lidi neuráželi?
Oklahoma! má jeden problém
a ten byl už v původní hře,
Zeleně rostou pitomý šeříky.
Dick tu hru nejdřív ukázal mně.
Chtěl, abych ji adaptoval, ale já odmítl.
Nevadí mi, že je nostalgická,
ale v Oklahomě s vykřičníkem
je nostalgie po světě, který nikdy neexistoval.
Opravdu chcete napsat muzikál, kde je hlavní postavou kudrnáč Curly?
Napadla mě píseň.
„Hej, Moe! Hej, Larry! Já šlápl do hovna!“
Jsem zahořklý?
Píšeme spolu už čtvrt století
a první muzikál, který napsal s někým jiným,
bude jeho největší trhák. Jsem zahořklý?
- Larry... - To si piš.
Ale musím ti říct o Elizabeth.
Vylít si srdce.
A je to tady. Ta dvacítka...
Každou chvíli přijde.
Dnes večer tu bude i Rodgers, že?
- Neboj, představím tě. - To by bylo super.
Chci, aby si mě někdo poslechl.
Poslouchej a uč se.
Povím ti o Elizabeth.
Její tvář je přitažlivě...
éterická.
Co to ksakru znamená?
Dívej, mám pro ni dárky.
Koupil jsi jí něco v antikvariátu?
Bude se jí to líbit.
Stará knížka? Co to má být?
O ÚDĚLU ČLOVĚKA W. S. MAUGHAM
To je první vydání. Nerozumíš kouzlu
a tajům téhle dívky.
„Na tohle jsem čekal celý život.“
To tam Somerset Maugham píše, pamatuješ?
- Já? - Jo.
„Jeden vždy miluje a druhý se nechá milovat.“
To je pravda, ne?
Je jasné, že máš trable,
když hledáš smysl života
v knize se slovem „úděl“ v názvu.
Larry...
Je to holka, že jo?
Podívej, já myslel, že tvůj zájem se orientuje spíš...
Můj zájem?
Takže teď mě budeš analyzovat?
Díky, doktore Bacardi.
Potkal jsem ji na zkoušce muzikálu U Jupitera.
A není to herečka.
Je to vysokoškolačka. Druhačka.
Z Yalu. Nestuduje vědu, to je pro kluky.
Studuje výtvarné umění!
Bohémská bohyně v šedém plášti,
co míchá barvu v ranním světle.
Je jí sotva 20 let.
A tobě?
Mně je 47 a jsem mlád!
Víš, jak jí říkám v dopisech?
„Má nenahraditelná Elizabeth!“ Věřil bys tomu?
Kdybych mohl napsat, co právě nosím v srdci,
celé publikum by levitovalo.
Oklahomu! by ze studu ukončili,
kdybych jim vylil svoje srdce.
A vylít já se umím.
Do toho!
Loni v létě jsem byl ještě ve 4:30 vzhůru
a má práce za posledních pět hodin...
Proč se ksakru díváš na hodinky?
- Larry, já tu pracuju. - Co myslíš, že dělám já?
A to ani nedostávám zaplaceno. Jasný?
Další květiny...
Eddie, dej mu dalšího panáka!
...pro Richarda Rodgerse.
Ježíši, kolik stály?
Šestnáct dolarů. Plus donáška.
„Dicku, mám takový krásný pocit, že se ti vše podaří.
„S láskou Dorothy.“
Cituje Oscara?
Já s jejím manželem pracuju 24 let,
a ona cituje Oscara?
Central Park, 91. ulice, The Ardsley. Pojedeme do rána.
Tak jo. Ještě jednou díky, pánové.
Dobrý večer.
Věnuj mi chvilku pozornost.
Popíšu ti Elizabeth.
Dost! Ošukal jsi ji, nebo ne?
Měj trochu úroveň, Eddie. Knucklesi, můžu s tebou mluvit?
Jasně, jo.
Tak ošukal jste ji, nebo ne?
Elizabeth!
Larry!
Má nenahraditelná Elizabeth!
Tak ráda tě vidím.
- Líbí se ti ty vlasy? - Moc se mi líbí.
- Mnohem lepší než ta zrzavá. - Souhlasím.
Tedy, ta zrzavá se mi taky líbila, ale tohle je jako z jiného světa.
Musím se jít připravit.
Ne. Mám pro tebe květiny!
- Jsem ohromená. - Tak na lidi působím.
- Chci ti toho tolik říct. - Co například?
- Zase si píšu deník. - Snad mi ho dáš přečíst.
Ne, ta velká.
A tahle je pro Rodgerse?
Larry, moje matka by umřela, kdyby to viděla.
- S tvým dovolením. - Máš ho mít.
- Ten kluk, o kterém jsem ti říkala? - Cooper?
- Konečně k tomu došlo. - Ne!
Ano.
Na moje narozeniny. V noc mých 20. narozenin.
Bylo to drama. Mohl bys o tom napsat hru.
Muzikál. On povstal.
- Larry... - Je to velikonoční muzikál.
Velmi zbožný!
Téměř k tomu došlo, aby bylo jasno.
To mi hned objasni!
- Povím ti to později. - Ne, chci,
abys mi to ve zkratce řekla hned.
Ve zkratce? Dobře.
Kůže na jeho zádech byla bez chybičky.
Musím běžet.
Představíš mě Richardu Rodgersovi, že jo?
Než večer skončí,
poznáš jednoho čuráka.
Larry! Ty jsi ale vulgární!
Čuráka, vtipný. Hele...
Píšu o ní celý muzikál.
Je inspirovaný válečnou sérií Franka Capry Proč jsme bojovali.
Bude se jmenovat
Proč jsme šukali.
A závěrečná balada bude
Kůže na jeho zádech byla bez chybičky.
Samozřejmě, když je vám 20,
co jiného můžete nabídnout než svoje tělo?
Nic jste nedělali, že ne?
Co by asi Elizabeth napsala, kdyby viděla moje záda?
„Kůže na jeho zádech
„vypadala jako bílé prostěradlo, na které se někdo pozvracel.
„Jeho péro vypadalo jako roh retardovaného jednorožce.“
Jen jednoho...
abych mu zvládl pogratulovat.
Larry.
Na kůži na jejích zádech, která je, jako všechno na ní,
bez chybičky.
Páni.
Jak se může do tak malé skleničky vejít tolik potěšení?
Stačilo. Už ani kapku. Domluveno?
Bože, chybí mi Gershwin.
Operu Porgy a Bess jsem určitě viděl víckrát než kdokoli jiný v tomhle městě.
Nejlepší replika z Porgyho:
„Když Bůh stvořil mrzáka, chtěl, aby byl osamělý.“
Napadlo tě někdy, že tvůj život je hra
a 99 % lidí v ní
nemá žádné repliky?
Jsou jen komparz.
A ty jsi zase komparz v jejich hře.
To je hluboké, velmi.
- Taky mám nápady, víš? - Vážně?
Já myslel, že jsi komparz.
Mohl by někdo oddělat ty kytky z mýho baru?
Dobře!
Musíš ji vidět, jako jsem ji viděl já.
- Právě jsem ji viděl. - Ne, poprvé.
Pokud to neuvidíš,
nepochopíš, o čem celý tenhle večer je.
Mám pocit, žes ji neošukal.
Chci si na tobě vyzkoušet jeden trik, než ho předvedu jí.
A neukážu jí to jako trik,
ale jako experiment, který má dokázat,
že je mezi námi mimosmyslové spojení.
Ona na tyhle kraviny věří.
Dokáže 20 minut mluvit o psychokinezi.
Já přitom nerozumím ani slovu.
Sedím tam, přikyvuju a říkám si:
„Fakt má na sobě fialovou podprsenku?“
A pak vás, kluci, naučím svou vlastní karetní hru.
- Kokotovy žolíky. - Larry, slušně.
Pohoršilo tě slovo „kokot“?
Fajn, už ho nebudu používat. Slibuju,
jako že jsem kokot. Ale povím ti o našem prvním setkání.
Radši bych viděl ten karetní trik.
Já taky.
Víš, co je nejžhavější věc na světě?
Zpola ztopořený penis.
Larry, to nikdo nechce slyšet.
Nemluvím o tobě.
- A o kom? - O sobě.
Potřebuju někoho zajímavého. Ale vážně.
Zpola ztopořený penis je příslib.
Plně ztopořený penis je vykřičník.
Jako autora mě uráží. Je příliš nápadný, příliš pubertální.
Příběh už je u konce.
Ale zpola ztopořený penis... Postaví se, nebo ne?
Ale ženy mě přitahují právě proto, že nemají penis.
Mě taky.
Žijí v mnohem zajímavější emocionální krajině než my.
Krajině, o které se nám může jen zdát.
Ale dnešní večer není o krajinách.
Je to portrét Elizabeth a nikoho jiného.
A jsme zase zpátky.
Viděl jsi, že je krásná, ne?
Jestli ne klasicky krásná, pak... Jak se to říká?
Hezký kozy.
Malé, ale velmi lákavé.
Kéž bych ji mohl namalovat.
To mi připadá jako nejintimnější způsob, jak se na někoho dívat.
A zároveň nejmíň sentimentální.
Přesně zkopírovat rysy jejího obličeje,
ty dvě drobné pihy na její levé tváři.
Připadáte mi povědomý. Někde jsem viděl vaši fotku.
Jste spisovatel?
Pak tenhle příběh oceníte.
Protože se týká...
Nepopsatelného?
To je dokonalé slovo.
Prokrista! Vy jste E. B. White! Jste „Andy“ White!
Mám hrozně rád vaše eseje.
Nic mě netěší víc.
- Miluju váš jazyk. - Děkuju.
Miluju vaši interpunkci.
Každá čárka má smysl, že?
Vždyť vy jste hudebník, White.
Vy jste hudebník.
Vy tenhle příběh oceníte víc než kdokoli jiný.
Tahle dívka, Elizabeth.
Nemůžu se před ní předvést. Víte, jak to myslím?
Neměla by zájem. Nikdy se na mě neptá.
Nikdy. A není to lhostejnost, myslím,
spíš oba uznáváme,
že ona je prostě zajímavější než já.
A já si to opravdu myslím.
Viděli jste její vlasy?
Těch jsem si hned všiml, když loni v červenci přišla do divadla.
Jako by dýchala jiný vzduch než já.
- To se mi líbí. - Říkám vám, White,
byl by o ní skvělý muzikál!
A v celém představení by nebyla jediná kukuřice!
A pánové, jen pro informaci:
„Kukuřice ční až po oko sloní“
je nejblbější verš v dějinách amerického textařství.
Ano, dává to naprostý smysl a rýmuje se to,
ale ta představa, že uprostřed kukuřičného pole
v Oklahomě stojí zatracený slon?
- Já mám slony rád. - To my všichni, Eddie.
Hele, Andy, jen si to představte.
Poslouchám, jak mluví,
ale vůbec nevím o čem,
protože si celou dobu říkám:
„Počkej, až ucítíš její hřejivý pohled,
„tak zádumčivý, sladký, moudrý.“
V tom textu jsem psal o ní.
Tři dokonalá slova v dokonalém pořadí.
Povězte, který jiný textař by si mohl dovolit slovo „zádumčivý“?
Co je to za píseň?
Jen říkám, že jsem dobrej, fakt dobrej.
Už jen ten zvuk! To je úkol autora.
Nosíme svou zranitelnost jako plášť celému světu na očích.
Líbí se mi slovo „plášť“.
To proto, že je staré jako my.
Dáte si ještě drink?
Jistě. Proč ne?
Napadá mě tisíc důvodů proč ne,
ale nevyrovnají se důvodům proč ano.
Eddie, podej Pána a chval domácího lékaře!
Další rundu! Jen trošičku...
Víte, co se mi líbilo na té vaší eseji o Floridě?
Tahle věta:
„Moře odpovídá na všechny otázky a vždy stejně... ‚Tak brzy?‘“
Ježíši.
Vzít zvuk a přetvořit ho v co?
Vzdech věčnosti.
Můj drobný dar.
Na poezii, která se na nás valí z nečekaných zdrojů.
Na vaši poezii.
Podívejte, jí je 20, mně 47.
Promluvme si o tom jako dva rozumní alkoholici.
Na začátku bylo všechno přesně tak, jak to vypadalo.
Já byl její mentor a asi jsem pro ni byl
„velký starý muž“ od divadla.
Jsem v Shubertově divadle, zkoušíme U Jupitera
a je to pohroma.
A bavím se s Johnnym Greenem o písni
Give My Regards To Broadway.
Pamatuju, že jako dítě jsem tu píseň miloval.
Pozdravuj ode mě Broadway
A dej vědět, že chvátám tam
Hned jsem věděl, i jako dítě,
že to, co těm veršům dává tempo a nevyhnutelnost, je vnitřní rým.
Nejen „tam, chvátám“, ale i ten druhý. „Way, dej“.
Logicky by ty verše měly znít:
„Pozdravuj ode mě Broadway a vyřiď jim, že dorazím.“
Ale ta změna slovesa na „dej“
byla zásadní.
Knucklesi, znáš něco od Cohana?
Všechny tam! Všechny tam!
Zpravte je, zpravte je Všechny tam
Že Amíci už jdou! Amíci už jdou!
A bum, bum, bubny všude zní...
My přijdeme Však my už jdeme!
Nevrátíme se, dokud neskončí to tam!
Víš, co Amíci za války doopravdy zpívali?
„Nevrátíme se, protože pohřbí nás tam!“
A taky že jo.
Celkový počet padlých za velké války byl 37 milionů.
Podle mě by přídavné jméno „velká“ nikdy nemělo stát před slovem „válka“.
S tím souhlasím.
Co si Bůh asi říká, když shlíží na své dílo
a vidí, že jsme z ušlechtilých pohnutek
poslali na smrt 37 milionů lidí?
Proto pořád prší. Bůh pláče.
Já jsem vlastenec. Opravdu.
Ty jsi voják. Bůh ti žehnej.
Ale kolik lidí zemře tentokrát?
Budeme vůbec schopní to spočítat?
Mám opušťák. Starám se o mámu.
Bojí se víc než já.
Kdy odjíždíš?
Za dva týdny, zpátky do ohniska nepřátelské aktivity.
Bradley Beach v New Jersey.
Učím morseovku v hotelu Grossman.
Bradley Beach, kde se nepřátelští agenti procházejí po pláži
přestrojení za postarší Židovky v kožichu.
S holkou z Bradley Beach jsem skotačil v peřinách.
Fakt?
Četl jste ten článek o Guadalcanalu v časopise Life?
Jak před bitvou
vojáci házeli do vody stříbrné dolary
místo kamínků,
protože věděli, že se nikdy nevrátí.
Já nemohl narukovat. Kvůli očím.
Co s nimi máte? Otevírají se?
Když už mluvíme o lidech, kteří se nevrátí,
přečtěte si tohle.
Z programu k muzikálu U Jupitera.
Nahlas!
„Rodgers a Hart
„se liší jako jezevčík a dromedár.
„Jeden má rád operu a domácí život, druhý zase noční kluby a lidi.
„Jeden je ženatý a má dvě děti,
„druhý je svobodný a živí barmany.“
Nemáš zač, Eddie.
„Ten malý, to je Larry, kouří doutníky.
„Velké, černé, malé, hnědé, jakékoli.
„Zatímco Dick, to je Rodgers, jen cigarety.
„Jeden chodí spát každé ráno kolem 4:30, ten druhý se nikdy nevytratí.“
Dokonalé sloveso, že?
„Navzdory fyzickým a povahovým rozdílům
„se intelektuálně doplňují jako šunka a vejce.
„Napsali spolu přes tisícovku písní.“
Tisíc písní?
„Ostře nesouhlasí, ale nehádají se,
„a za těch víc než 20 let, co se věnují svému řemeslu,
„pracovali vždy jen spolu...“
Až doteď.
Působivé.
Sám jsem to napsal.
A ani jediný zatracený slovo o Blue Moon.
Poslal jsem Elizabeth svoje partitury. Bez reakce. Já to nechápu.
Je to mrcha.
To mi dají na náhrobek.
- „Je to mrcha“? - „Lorenz Milton Hart.
„Nechápal to.“
A lidi si u mého hrobu řeknou:
- „Já to taky nechápal.“ - Já rozhodně ne.
- Hej, Larry, já to chápu! - Tak poslouchej.
Měli jsme s Elizabeth jeden víkend. Doopravdy.
Jeden vášnivý, transcendentální víkend koncem loňského léta,
než odjela zpátky na Yale.
Nikdy v životě jsem se necítil blíž čisté nezištnosti.
Bylo to vytříbené, bylo to hluboké.
Jak přesně hluboké?
Poslyš, klaune. Když jsem ji potkal,
první, co jsem jí řekl, bylo: „Promiňte,
„ale máte nejlepší styl ze všech v tomhle divadle.“
Kéž bych měl fotku té chvíle.
Kéž bych měl fotku každé chvíle, kterou jsem s ní strávil.
Mám problém to správně vyjádřit. Snažím se najít...
Andy, pomozte mi. Jaké je to správné slovo?
Okouzlení?
A vy víte, jak je to těžké.
Nemohl jsem uvěřit, že chce mluvit zrovna se mnou.
Pořád jsem se rozhlížel kolem.
Musí tu být někdo jiný, kdo ji zajímá.
Ale ne! Usadí se na divadelní sedačku přímo vedle mě,
tak blízko, jak jen počestnost dovolí.
A mně bije srdce jako o závod.
Tohle jsem nikdy necítil, s mužem ani se ženou.
Má na sobě takové žluté letní šaty
a v divadle je horko.
A ona si se mnou hodiny povídá.
Holou nohu přehozenou přes područku.
A já vím, že zním jako trouba ve středním věku,
co se zabouchl do studentky,
a možná to tak je.
Ale víte co?
Možná to tak není.
Někdy mám pocit... a nesmějte se,
že celý život slepě narážíme do cizích lidí,
ale konečně jsme našli přítele.
Možná právě to je definice okouzlení.
Jeden světlem prostoupený víkend!
Musím vám to dopovědět, než se vrátí.
Posloucháš mě?
Jo, nohy přehozené přes tu věc.
Jako by se všechny moje milostné texty
najednou zhmotnily v lidské podobě, jako nějaké verbální ektoplazma.
- Ekto co? - To může být její matka.
Ta to nesmí slyšet.
A co já?
Ty jsi jen komparz.
- Fajn, ale dostanu zaplaceno, ne? - Určitě.
Je pro mě důležité, abych to vystihl.
Byl parný letní víkend
a já se jí zeptal, se vší předstíranou nenuceností,
jestli by nechtěla utéct z rozpáleného města
a jet se mnou k jezeru Dunmore ve Vermontu.
A ona bez sebemenšího zaváhání odpověděla:
„Moc ráda, Larry.“
Říkám vám, Andy, to je přesně můj typ.
Promiňte, omlouvám se, blábolím tu,
ale jak jinak se dá popsat samotný proces
zamilovávání se.
O tohle tu jde?
Možná. Neudělal jsem přece nic špatného.
Neporušil jsem Mannův zákon ani zákon muže ve středních letech.
Koupil jsem jí obraz jezera Dunmore,
od starého námořníka z Vermontu.
Koupil jsem jí ho, aby si to pamatovala.
Jednou jsem tam jezdil na kánoi.
Hej, Larry!
A pak?
Třetí jednání. Později toho dne
je ve vyhřáté chatě.
Na stěně visí vlaječka z pevnosti Ticonderoga.
Na sobě má modrou pánskou pracovní košili s vyhrnutými rukávy.
Celá je mi najednou k dispozici,
dar mládí, inteligence
a klíční kosti.
Dotkl jsem se jejího ramene,
a jak kdysi napsal nějaký pisálek:
„Mé srdce se zastavilo.“
Vzala mě za ruku a řekla: „Larry,
„nechme si to na jindy.“
A můžu jen říct, příteli,
že to „jindy“ je dost možná dnes večer.
Ustupte trochu. Dámy, nádhera!
Rodgersi!
Jo, nádhera!
Dobrá.
Vážím si toho. Díky. Mockrát děkuju.
Vážím si toho. Děkuju.
Bravo!
Mockrát děkuju.
Je čas na skutečné představení tohoto večera.
Eddie, dej to pryč!
Hej.
Tak ošukal ji, nebo ne?
Prý možná dnes večer.
Larry, Larry.
Co myslíte, že na něm vidí?
Vidí bohatého a slavného chlapa, který jí pomůže v kariéře.
Podle mě si uvědomuje, že ji zbožňuje
jeden z největších obdivovatelů krásy.
- Víte, co si ještě myslím? - Co?
Že má opravdu fialovou podprsenku.
Tak jo, Rodgersi. Pánové, prosím, uděláme fotku.
Nádhera. Pojďte. Tak jo, úsměv!
- Nádhera. - Dicku!
Bože můj! Budou tu inscenaci hrát 20 let!
Bude to větší trhák než Abiina irská růže!
- Uvidíme. - A dá se s ní vyrazit na turné.
Díky, žes přišel.
- Oscare! - Larry.
Jsi čím dál vyšší.
Co na to říct? Ty texty jsou geniální.
Poetické, když je třeba, a vtipné, když je třeba.
Samé skvělé rýmy, dobře se to poslouchá.
Jen hlupák jsem, když zhasne se
Perfektní! Slyšeli jste mě tleskat?
Byl jsi nejhlasitější v celém divadle!
Protože se mi to líbilo víc než všem ostatním!
- Vezmu vám pití. - Ne, díky.
Larry, máš dvě minutky? Jen na chvilku.
Omluv nás, Oscare.
S Dwightem Wimanem chceme obnovit Yankeeho z Connecticutu.
To je ohromné!
Jo, uvažuju, že oslovím Vivienne Segalovou.
Mein Gott! To poběží ještě déle než Oklahoma!
Sám si koupím 50 lístků.
Mám nový název: Och, Kamelot!
Zůstanem u Yankeeho z Connecticutu.
Kamelot s vykřičníkem?
Ale no tak. Myslím to vážně.
Já jsem vždy vážný. Proto jsem tak vtipný.
Tak jsem si říkal, že jestli se na to cítíš...
- Jako nikdy. - Gratuluju, Dicku.
Nechci obtěžovat. Jen se mi to... Nám všem se to moc líbilo.
- Vážně? - Bude to trhák.
Děkuju. Vážím si toho.
- Gladys, že? Ano. - Ano!
Rád jsem vás viděl.
Jo, totiž... Nechci ho jen oživit,
ale úplně předělat.
Zvažujeme čtyři nebo pět nových čísel.
Která napíšu?
Jistě. Napíšeme je spolu.
Víš, že už je to 16 let, co jsme to napsali?
- Je třeba to aktualizovat, ne? - 1927! Vanderbiltovo divadlo!
Jo, nový kus Rodgerse a Harta pro podzim.
- Nové gagy, nové písně. - Nové odkazy.
Satirizujeme celou válku.
Příděly, svážení gumy a nylonu,
nové číslo pro Vivienne.
- Brzdi. - Krásné.
- Zdravím. - Skvělé.
Vážím si toho. Díky.
Tu klid nastal a Cordell Hull to seshora viděl
Pardon, dámy, pojďte s námi Teď láska je na příděl
A co dělá v Kamelotu Hull?
Kdoví? Je to sranda!
Dicku! Tohle píše New York Journal-American.
„Stejně kouzelné na pohled, jako je hudba Richarda Rodgerse na poslech.“
- Dobře. - Jo, hezké.
Fajn. Dobrý začátek.
Tak cítíš se na to? Jsi zdravý?
Dokážeš to brát vážně?
Jo. Jsem střízlivý, Dicku. Vážně.
Celý večer piju zázvorovou limonádu.
Kromě této chvíle, protože teď to musíme oslavit.
Je to nejlepší muzikál v dějinách amerického divadla.
Ne, já s tebou nebudu pít, Larry.
Tak jo, fajn.
Weegee! Vyfoť nás!
- Co? Ne. Larry, musím... - Ne. Hej.
Rodgers a Hart opět spolu!
Tak jo, blíž k sobě! No tak, blíž!
Chci deset kusů.
Bezva. Vypiš mi šek.
Jo.
Takže jdeš do toho?
Nejlepší nápad za posledních 16 let.
Ale zároveň si myslím, že bychom měli snít o něčem úplně novém.
Nemyslíš?
Nový Rodgers a Hart, něco neotřelého.
Něco velkého!
Začněme tím obnovením.
- Jistě. - Krok za krokem.
- Jo, ale... - Myslím, že...
- Zadrž. - ...máme budoucnost.
Kdo si to nemyslí?
Ale chci být jedním z těch skladatelů, kteří pracují, víš,
i s jinými textaři.
Jako je Arlen, Kern. Kerna máš rád.
To mám. Chtěl jsem být jako on.
Ale musíme pracovat profesionálně.
Já nepracuju profesionálně?
Chci pracovat v určitou dobu, ráno, ve své kanceláři.
- Chci se řídit rozvrhem. - Jo. To děláme.
Nechci tě pořád hledat.
- Jsem tu, i když malý. - Ty víš.
Nechci volat tvé matce
v devět ráno,
abys v poledne vstal. Jasný?
- Dicku... - Nechci to dělat jako dřív.
To se ti snažím říct.
Je to byznys, nic víc.
Neměl bych to dnes vytahovat,
- ale chtěl jsem... - Chci jen...
- Vaše zatím nejlepší dílo. Vážně. - Tak jo, děkuju.
- Kdo je to? - Napišme kus,
který budeme zbožňovat.
Jo, vidím to stejně.
Dicku! Burns Mantle to právě nazval
„nejtypičtější a nejatraktivnější americkou muzikálovou komedií
„od dob Show Boat“.
- Show Boat? - Jo.
Páni. To je dobré.
- Vskutku působivé. - Díky, zdravím.
Musím se do inscenace zamilovat.
Musím ji chtít napsat víc než cokoli jiného,
sedět v publiku a hltat každé slovo.
Začneme Yankeem z Connecticutu,
- čtyři, pět čísel, a uvidíme. - Fajn.
Něco mě napadlo. Dobrodružství Marca Pola.
Dicku! Báječná show.
Moc děkuju. Rád vás vidím.
Bude to velké. Větší než Jumbo. Velkolepé.
Hudební cirkus se třemi manéžemi.
Bude trvat čtyři hodiny s pauzou na večeři!
Bude to velká komická opera. A kulisy jsou svět!
Všechny satirizujeme.
A ty je satirizuješ hudebně.
Zparodujeme všechna národní hudební klišé.
Francouzské číslo, italské číslo,
a až se dostaneme k Srdci temnoty,
kanibalové předvedou Porgyho a Bess.
Bess, ty být moje večeře!
Ale no tak, Larry.
Tahle show bude mít záběr jako román.
Bude to pro tebe největší skladatelská výzva v životě.
A co to uzemní, co publiku umožní vstoupit do příběhu,
je ta dívka.
Ta éterická dívka, kterou Marco Polo opustil.
Je o polovinu mladší,
ale je to jeho první láska za dlouhé roky, možná v životě.
V první scéně přísahá.
Jako Benedick v Mnoho povyku...
- Jasně. - Přísahá, že ženy
ho nezajímají. Opovrhuje láskou.
A uděláme satiru na milostné písně.
Ne, Larry. Já chci psát inscenace, které mají emocionální jádro...
- Dicku, skvělá show! - Ahoj, jak se máš?
Díky. Od tebe to beru. Jsi přísná.
- Díky. - Díky.
Víš, jak jsme v první scéně uvedli, že je proti lásce?
Pak pozná tu dívku. Je to bohémka.
Skandinávský typ se dvěma pihami na levé tváři.
- Absurdní. - Nedělej to.
Žije společensky, psychologicky i sexuálně
v jiném vesmíru než on, ale okouzlí ho.
Stojí ochromený ve světle jejích bledě zelených očí.
Je to největší objevitel v dějinách světa,
a nic to pro něj nic neznamená, leda by ji díky tomu zaujal.
Tohle je emocionální jádro příběhu.
- Dobře. - Vezmeme legendárního,
výjimečného člověka
a necháme ho krvácet.
Pane Rodgersi, jmenuji se Robert Heffner a jsem starosta Oklahoma City.
Přijeli jsme s Eve do New Yorku
- jen kvůli tomu. - Jo...
Vítejte. Jen tu něco dořešíme.
Za dvě minutky bude u vás. Dobře?
Hned jsem u vás. Díky, snad to stálo za to.
- To rozhodně. - Rád vás vidím. Díky.
Dobrá, tak honem, povídej.
A skončí spolu? Povídej.
Přesně na to publikum čeká!
To celý příběh pohání.
Tak dobře, Larry,
jsi-li ochotný to napsat,
opravdu napsat, a pak zase přepsat,
pak by to mohlo vyjít.
Ale nebudu tě o to prosit, Larry. Chápeš?
Pracujeme 15 minut
a ty si jdeš pro doutníky.
- Jde mi to... - Fajn.
Jde mi to fakt na nervy.
- Už stačilo. - Pracujeme tak 24 let.
Gratuluju, Dicku!
Přesně tak, 24 let.
- Díky. - Guild si trhák zaslouží.
Jo, máš naprostou pravdu.
Nebudu se s tebou hádat, Larry.
- Kdo se hádá? - Nevím.
Když je válka,
vážně se chce publikum dívat na zpívající kanibaly?
A na co se chce publikum dívat?
Na kovboje křepčící na společenské akci?
Zjevně ano.
No jo, já zapomněl.
Oklahoma s vykřičníkem se zabývá situací národa ve válce.
Každý voják, který byl dnes v publiku, určitě myslel na to,
za co bojujeme,
i kdyby jen na okamžik.
A za co přesně bojujeme?
Za děvčátka v károvaných šatech, která neumí říct ne?
- Tak jo. Fajn. - Dicku, no tak.
Jen mezi námi,
u těch postav ani nejde poznat, že jsou to lidské bytosti.
Lidi to určitě poznali. Poznali lásku.
Potřeboval by zachránit.
Poznali rodinu, hrdost na svou vlast.
Začínáš znít jako Yankee Doodle Dandy.
Poznají se v tom mnohem víc, Larry,
než v bandě kanibalů.
Ale kanibalové jsou vtipnější.
Dicku, tohle si musíš přečíst.
- Moment! Hned přijdu. - Dobře.
Dobře. Vím přesně, jak to myslíš.
Ale co chceš doopravdy psát?
Jaký je tvůj vysněný muzikál?
- Vysněný? - Jo.
Oklahoma!
Myslím další.
Chceme koupit práva na Lilioma.
- Tu hru od Molnára? - Jo.
- To bylo blbý už v roce 1909. - Jo?
Vážně chceš napsat muzikál o pekaři,
který zbije svou přítelkyni,
- umře, vrátí se... - Bude to fajn.
Na konci si mrtví sejmou svatozář a zazpívají:
„Očistec!“
Já to udělám, když mě donutíš.
- Ale v srdci... - Ne.
Oscar to udělá.
Co ví Oscar o Budapešti na přelomu století?
Přesune to do Ameriky.
Zmodernizuje to.
Zasadíme to do Maine.
Do Maine? Při vší úctě, modernizovat Molnára
- je vážně... - To si musíš přečíst!
To je z Timesů?
Recenze Burtona Rascoa pro World-Telegram.
- Samá chvála. - Fajn.
- Timesy přijdou každou chvíli. - Dobře.
Larry, musím jít. Přijdou Timesy.
Tak jo.
- Přej mi štěstí. - Mazel tov!
Jak říkají v Maine.
- Ahoj, Dicku. Bylo to skvělé. - Díky.
Rád tě vidím. Bavila ses?
Co ví Dick Rodgers o Maine? Vždyť prošel bar micvou!
Jak dlouho budou tu pohádku prodávat?
„Mějte víru, mějte naději, mrtví nás přijdou utěšit!“
To určitě.
Dej mi ještě panáka, Eddie. Pořádnýho.
Dáte si se mnou panáka, Andy? Prosím.
Jak to zvládáš?
Víš, jak se u manželství říká „v dobrém i ve zlém“?
Myslím, že můj život vstoupil do toho „zlého“.
A stalo se to tak nenápadně, že jsem si toho ani nevšiml.
Cítíte se tak někdy?
Každý den svého života.
Díky.
Někdy mám pocit, že i Bůh mě opustil.
Napsal jsem své hity,
miloval jsem pár drahých lidí.
A teď otočil list.
Cítím se archaický.
„Archaický.“ A není to dobře?
To znamená, že ti nestojí péro.
Asi proto to slovo neznám.
Přidejte si mě na seznam.
Všiml jste si, že jsou v parku zase ptáci?
Na čem teď pracujete?
Na knize pro děti.
Asi jsem se tím psaním esejů vyčerpal,
už mi to nejde.
Pokud jde o moje psaní,
taky jsem vstoupil do toho „zlého“.
O čem váš příběh je?
Kéž bych to věděl.
O cestě každého člověka?
O hledání něčeho dokonalého a nedosažitelného?
Nepopsatelného!
Něco tak neuchopitelného se do dětské knihy asi nehodí.
Mám pro vás jednu větu.
„Celou noc ji honil kolem postele, než došel k závěru,
„že je nepopsatelná.“
Nemyslíte spíš „nedobytná“?
To je lepší.
Každé ráno chodím do parku
vypustit myš, kterou chytám v kuchyni.
- Jo? - Mám takovou skleněnou krabičku,
která tu myš lapí, ale nezabije.
A každé ráno přijdu do kuchyně
a zas je tam, pod lednicí.
Můj malý hnědý myšák si vesele chroupe suchar, co jsem mu tam dal.
A každé ráno ho odnesu do parku,
otevřu krabičku, on vyskočí ven a zaběhne do křoví.
A další ráno, ať se propadnu,
je zpátky v krabičce!
Jak víte, že je to ten samý?
Vypadá pořád stejně.
Pořád má ten samý newyorský pohled plný marné naděje.
Ale jak překoná těch 19 pater?
Třeba podplatí vrátného.
Dnes ráno tam nebyl.
V krabičce ležel jen suchar.
Vlastně mi ten mrňous chyběl.
Asi jsem se s ním začal ztotožňovat.
Má jméno?
Říkám mu Stuart.
S W nebo U?
S U. Nic nóbl, jen obyčejná středostavovská myš.
Asi mě budete muset omluvit.
Mám ze všeho toho slavení plný močový měchýř.
„Agnes de Mille dělá malé zázraky
„a vymýšlí originální tance, které se hodí k příběhu i melodiím.
„Oklahoma! je svěží...“
Hele, znám jeden vtip.
Jak se říká unavenému homosexuálovi?
Nevím.
Sakra, já to zapomněl.
To je fakt vtipný.
„Z té hry mrazí v zádech, je jako z jiného světa!“
PÁNSKÉ TOALETY
Pamatuješ, jak Atkinson napsal tu recenzi na Přítele Joeyho?
„Fádní a neveselé.
„Dá se ze špinavé studny nabrat čistá voda?“
Brečel jsem. Tak moc mě to ranilo.
Brečel jsem v náruči Vivienne Segalové.
Objala mě a řekla:
„Historie ukáže, že se mýlí, drahoušku.“
Není to to nejmilejší na světě,
co můžeš někomu říct?
A opravdu mi říká „drahoušku“.
Páni.
Časopis Time napsal:
„Když necháte mravy v předsálí,
„Přítel Joey vás ohromí.“
Co je to za pitomou chválu?
- Mluvím o Příteli Joeym. - Jasně.
To jsem neviděl.
Walcott Gibbs ten muzikál zbožňoval.
Řekl, že to byla „hudebně-taneční produkce
„s živoucími trojrozměrnými postavami,
„které mluví a chovají se jako lidské bytosti.“
Tak vidíte.
Představíte mě dnes večer Rodgersovi, že jo?
Močení se pro mě stalo hrou o dvou jednáních
s krátkou přestávkou.
Já Vivienne miluju. Bůh mi pomáhej.
Její soucit.
Víš, že mi říká „drahoušku“?
Byli jsme v klubu Starlight Roof.
Otočil jsem se na ni a řekl: „Vivienne, vezmeš si mě, prosím?“
To jsem jí řekl. Přímo do očí.
Dokážeš si představit, že bys měl odvahu tohle ženě říct?
Nemám odvahu o tom ani snít.
Jo. Byla to výjimečná chvíle.
To ti povím. Byly dvě ráno, kapela hrála I've Heard That Song Before.
A ona řekla: „Miluju tě, drahoušku,
„jen ne takhle.“
„Ne takhle.“
Dvě slůvka.
Osm písmenek, která znamenají:
„Hra skončila, troubo.“
„Rozmysli si to,“ řekl jsem jí.
Vzal jsem ji za ruku, měla na nehtech světle šedý lak...
Teď... se můžu napít.
Připomenu vám, co o Oklahomě! říkal Mike Todd v New Havenu:
„Bez smíchu a koz nemáte šanci.“
Teď tu šanci máme. Tak jo, přečti to. Páni.
„Báječné.“ Tohle píše Nichols v Timesech.
„Báječné je ten nejpřiléhavější přívlastek,
„neboť tato produkce Guildu
„kombinuje svěží a nakažlivé veselí, šarmantní vystupování,
„nádherné herectví, tanec a zpěv
„s hudbou Richarda Rodgerse, která také není špatná,
„protože patří k jeho nejlepším dílům.
„Hudbě pana Rodgerse nikdy nechybí ladnost,
„ale zřídka je tak ucelená jako v Oklahomě!
„Zahrnuje valčíky, milostné písně, komické písně a titulní číslo,
„které by si měl dotčený stát zvolit
„za svou hymnu.
„Písně Ach, jaké krásné ráno a Lidé řeknou, že jsme zamilovaní
„mají nakročeno k nespočtu jukeboxů po celé zemi.
„A žalozpěv s názvem Chudák Jud, v němž se hrdina příběhu
„snaží přesvědčit svého rivala, aby se oběsil,
„je úžasně komický.
„Písně Farmář a pasák krav a Povoz zdobený třásněmi
„také stojí za zmínku, protože jsou takřka dokonalost sama.“
Přečti to ještě jednou.
„...protože jsou takřka dokonalost sama.“
To dejte na poutač!
„Takřka dokonalost sama.“
Pojďte, lidi! Večírek nahoře! Dort a šampaňské.
Oscare, bravo!
Gratuluju.
Můžeš na chvilku?
Šlo by to později?
Ne, bude to jen chvilička. Je to důležité.
Dejte mi chvilku s hudebním géniem.
Chci ti jen říct jednu věc, Dicku.
Jen vteřinku, Dicku. Je to důležité.
Když jsem o tobě poprvé slyšel,
byl jsi jen mladší brácha Mortyho Rodgerse.
- Kolik ti bylo? 17? - 16.
- Jo, mně 23. - Skvělá práce.
Jo, moudrý stařec na hoře.
Když jsem ale prvně slyšel tvoje skladby,
věděl jsem, že na to máš.
U sebe jsem si nebyl jistý,
ale to odpoledne jsem něco slyšel.
Originalitu, melodii, ladnost...
Ale no tak, Larry. Nech toho. Co je to s tebou?
Celý život jsi pracoval kvůli tomuhle večeru, Dicku.
Nikdo nedřel víc a nezaslouží si to víc než ty.
Dobře, díky, Larry. Děkuju ti.
Tak jo, to jsem ti chtěl... Jen běž... Užij si párty.
Hej, podívej se na mě.
Uděláme Yankeeho z Connecticutu, úplně nového.
- Jo. - Napíšeme pár nových písní.
- Už mám nápady. - Jo?
Jo. A když napíšu něco k Marcu Polovi,
můžu ti to poslat?
Musíš se mě ptát? Larry, za svůj profesní život vděčím tobě.
Z letních výprav na Niagaru A na další místa
Ještě víc starostí mám...
Kde jsme to prvně slyšeli v rádiu?
V obýváku u tvých rodičů. Náš první hit.
To byl jeden z nejúžasnějších okamžiků mého života.
- Bylo mi 22. - A já ti říkám, přísahám Bohu,
že naše nejlepší dílo teprve přijde.
Ano, nový Yankee z Connecticutu.
Jo. A větší věci.
- Dicku, pojď nahoru. - Už jdu!
Marco Polo bude muzikál o radosti...
ale zasloužené radosti, nesentimentální radosti.
- Co máš proti sentimentu? - Je ubohý.
Oklahoma! je ubohá?
To, že kluk tu dívku získá, je ubohé?
Tím jsi vyřadil všechny úspěšné komedie,
co kdy byly napsány.
Pak jsou ubohé.
Slyšel jsi dnes publikum?
Ano.
1 600 lidí si nemyslelo, že je to ubohé.
Chceš říct, že 1 600 lidí se mýlí?
Jen říkám...
že my dva dokážeme udělat něco mnohem emocionálně komplexnějšího.
Nemusíme podlézat publiku...
- Oscar a já podlézáme? - To jsem neřekl.
- Irving Berlin podlézá? - Berlina miluju.
- Bílé Vánoce podlézají? - Té písni nevěřím.
Dobře.
Možná se publikum změnilo.
Diváci se pořád chtějí smát.
Chtějí se smát, ale ne takhle.
- Jak takhle? - Po tvém.
Chtějí se smát, ale taky si pobrečet.
Chtějí... Chtějí cítit.
Jsi můj nejstarší přítel.
Jsi...
Jsi jedinečný.
Jako bys psal můj nekrolog.
- Jen říkám. - Jsem přímo tady, právě teď.
- Připraven pracovat. - Jo?
A jsi ochoten vrátit se do nemocnice?
Nepotřebuju zpátky do nemocnice
a nepotřebuju ani psychiatra.
- Děkuji. - Chtěli jsme ti pomoct.
Kdo? Ty a Oscar? Pomoct mi?
Myslíš, že to byl Oscar?
Oklahoma! bude největší úspěch tvé kariéry.
- To nevíš. - Pověřil jsi toho hajzla Krona
správou mých peněz. Teď nemůžu...
Tvůj bratr na tom trval, Larry.
Teddy mě prosil...
Možná bys měl psát texty ty s Teddym.
Já ty texty napsal.
Co to má znamenat?
U Jupitera? To jsi schválně vytěsnil?
Co jsem vytěsnil?
Jak jsme tě s Loganem prosili o další refrény a verše,
ale tys byl tak opilý, že ses ani neukázal.
Ano, musel jsem to napsat já.
- Tys nenapsal ani jediný slovo... - A jak to víš?
- ...toho muzikálu. - Jak to víš?
Ani jsi tam nebyl...
Víš ty co?
Dnes večer se s tebou nehodlám hádat.
Já se rád hádám.
Ale já ne.
Hele, omlouvám se.
Je mi fuk, když mě někdo napadne.
Nic to pro mě neznamená.
Ale nikdo nebude napadat mou práci. To je vše, co mám.
Tvá práce je geniální. O to nejde.
Tvá práce je geniální od chvíle, kdy jsem tě poznal.
Pořád si na to pamatuješ?
Jak jsi tam stál v pantoflích a županu?
Jo, s odpoledním strništěm v 11 hodin dopoledne?
To si budu pamatovat až do konce života.
Dobře.
- Už musím. - Já vím.
- Celá společnost čeká. - Jistě.
Čtyři nebo pět písní, ano?
Říkám ti, už mám nápady.
Velké komediální sólo pro Vivienne
o tom, jak zabila všechny své předchozí manžele.
To může být vtipné.
Můžeme to nazvat Abychom udrželi naši lásku naživu!
Jsi v pořádku, Larry?
Kam se poděl White?
- Odešel. - „Tak brzy?“
Ještě jsem mu toho chtěl tolik říct.
Možná byl taky komparz.
Ještě jednoho?
Posledního, Larry.
Znáš Neúčinné blues?
To proto, že jsem ho ještě nenapsal.
Měli by na tu láhev dát moji fotku.
„Whisky, kvůli níž je Lorenz Hart nezaměstnatelný.
„Kupujte dluhopisy.“
Víš, že jsem začal špatně slyšet?
Onehdy večer jsem poslouchal zpěvačku, jak zpívá
o svém „cigaretovém srdci“.
A říkal jsem si, jak je to originální metafora.
„Mé cigaretové srdce.“
Pak mi došlo, že zpívá „mé šarlatové srdce“.
Taky už si nic nepamatuju.
Tak by se měla jmenovat moje autobiografie:
Zastavte mě, jestli jsem vám to už říkal.
A celý text vytiskneme dvakrát.
Ne, vážně. Viděla jsem ji, jak to dělá.
Pokud se nebude později večer tancovat.
Dávej na sebe pozor...
Má nenahraditelná Elizabeth!
Larry!
- Líbí se ti? - Je...
Oscar Hammerstein řekl, že jsem klenot!
Ten to se slovy umí.
Georgi, tohle je Lorenz Hart.
Je mi skutečnou ctí, že vás poznávám.
Mohl bych si s Elizabeth na dvě minutky promluvit o samotě?
A pak bude jen tvoje.
Beze všeho.
Pokud mi dáte autogram, než odejdu.
Je ve čtvrťáku na Yalu.
Studuje hudbu, ale chce být režisér.
Režisér. Jak se jmenuješ?
George Hill.
Dám ti jednu radu, budoucí režisére Georgi Hille.
Chceš mou radu?
Bude mi ctí.
Pozor na příběhy o lásce.
Zvaž spíš příběhy o přátelství.
Právě ty skutečně přetrvají.
Díky. Budu si to pamatovat.
Pak si tě najdu, Georgi.
To mi právě dala matka.
Moc mě to dojalo.
Má krásně tvarovaná klíční kost.
Opatrně. Moje matka...
Jasně. Dobře...
Promiň. Vím, že narozeniny máš až 19. listopadu.
Jsem štír.
O tom jsem ani na vteřinu nepochyboval.
Dostala jsi ty partitury, co jsem ti poslal?
Musela jsem se učit na zkoušky, tak jsem je založila a...
A pak jsem na ně zapomněla. Ale teď už mám čas. Slibuju.
Poprosím kamarádku,
aby mi všechny ty písně zahrála.
Nespěchej.
To je na umění úžasné, nemyslíš?
Počká na tebe.
Děkuju za všechny ty dopisy.
Ráda jsem si je přečetla.
Spolubydlící nemohla uvěřit, že si píšu s Lorenzem Hartem.
Pamatuju, jak jsi ve Vermontu pila červené víno.
Malbec. Ten je na Yalu oblíbený.
Požádal jsi o francouzský malbec a pak jsi předstíral,
že dokážeš poznat, z jaké je vinice.
Před matkou o Vermontu ani muk, jo?
Vůbec o našem malém výletu neví.
Ve skutečnosti totiž
o mém životě neví skoro nic.
A já mám to štěstí, že vím.
Nebo jsem aspoň věděl, tehdy v srpnu.
To ti mám ještě co vyprávět.
Pověz mi o chlapech. To mě zajímá.
Upřímně jsem mnohem chytřejší než většina z nich.
Takže se vlastně jen dívám, jak se na mě snaží zapůsobit.
Je to docela zábava.
Kdybych byl vysokoškolák, asi bych se tě bál.
Té inteligentní, nelítostně všímavé,
nesentimentální krásky, co sedí přede mnou,
někde za těma zelenýma očima mě hodnotí
a glosuje mou neohrabanost.
Bože, byl bych vyděšený.
Zas tak děsivá nejsem.
Pověz mi víc o tom Cooperovi.
Tohle je trapné.
Rozpaky ti sluší.
Celá se začervenáš
a za vteřinu je to pryč.
Tentokrát to bude trvat o dost déle.
- Rád bych... - Elizabeth. Ahoj, Larry.
Doufám, že nepřerušuju nic vážného.
Vážné záležitosti budou muset počkat.
Je to klenot, že?
No tak, pane Hammersteine.
Budu vás otravovat jen chviličku.
Larry, jen jsem chtěl říct...
Zaprvé si uvědomuju, že to pro tebe musí být těžké.
Ne, jsem profesionál, Oscare. Oba jsme profesionálové
a rozumíme povaze našeho oboru.
Opravdu se ti to představení líbilo? Myslím, že mi ta komická čísla nejdou
tak jako tobě. Je to má slabina.
Smál jsem se z plných plic. Div jsem je nevyplivl.
Jsme stejně staří, ale tys byl vždy učitel.
- Ne, Oscare. Já... - Ne, po celou kariéru
- jsi nás vedl. - Pochybuju...
Všechny jsi nás osvobodil.
Díky tobě americké písně konečně znějí jako americká řeč.
Přestaň. Nesnáším oslavné řeči, zvlášť o mně.
Oscare, dnešní večer patří tobě.
Úspěch tebe a Dicka je úspěchem nás všech.
Lidi konečně zase chtějí chodit na představení.
Pořádná. Zrovna jsme s Dickem řešili pár nápadů.
- Báječné. - Jo, máme nápad na velký...
muzikál o Marcu Polovi... ohromný... takový hudební cirkus.
Dick je z toho nadšený.
Prý adaptuješ Lilioma.
Pokud vymámíme práva.
To zní skvěle.
- Elizabeth mi řekla, že je tvá chráněnka. - Dost.
„Je slíbeným polibkem jara, kvůli němuž zdá se zima předlouhá.“
Prosím tě.
- Napsal jsi skvělý text. - A nehráli to ani tři měsíce.
- Já to viděl dvakrát. Jo. - Ty...
Víš, o čem tady mluvíme, Stevie?
Velmi teplý květen. Produkce Max Gordon.
Hudba Jerome Kern.
Alvinovo divadlo. 59 repríz.
To je můj soused. Je něco jako chodící encyklopedie muzikálu.
Já jsem něco jako chodící zápal plic muzikálu.
- Těší mě. - Rád vás poznávám.
Až vyroste, chce psát muzikály.
Kdo je tvůj oblíbený textař?
Oscar.
Jistě. A co si myslíš o mých textech?
Líbí se mi. Jsou vtipné.
Děkuju.
Někdy trochu odbyté.
Je velmi unavený. Byl to dlouhý den.
Pojď, Stevie. Do Doylestownu je to kus cesty.
- Chceš jít na záchod? - Nejsem unavený.
Ptal se mě, co si o něm myslím.
„Vážné záležitosti budou muset počkat“?
Moc mě mrzí, že nemám děti.
Cooper.
- Nemůžu uvěřit, že ti to říkám. - Mluv.
Pamatuj, jsem do něj beznadějně zamilovaná
už víc než rok.
Podrž to. Pojď sem.
Renee, můžu si prosím koupit pět minut soukromí?
Pro tebe cokoli, Larry.
Děkuju.
Popiš mi, jak vypadá. Chci si to představit.
Apollón? Modré oči. Vysoký.
Takže v podstatě kůže na jeho zádech
- byla bez chybičky... - Dost.
Je večer tvých narozenin. Pověz mi všechno.
- Několik mých přátel mě... - Kluci, holky?
- Obojí. - Dobře.
No tak, Larry, jsem dáma z vysoké.
Vzali mě do baru U Moryho, kam ženy formálně nesmí,
ale propašovali nás po zadním schodišti jako navoněný kontraband.
A jedna holka si samozřejmě přivedla doprovod.
Coopera?
Což mě ničí a vzrušuje zároveň.
Je tam. Blízko mě.
Připozdívá se,
na stole se kupí láhve od vína.
Polovina z nás je nezletilá,
ale bezostyšně flirtujeme s číšníkem a nikdo nic neřeší.
- Piješ svůj francouzský malbec. - Přesně tak.
Jsem dobrý student.
Proto tě všichni milují, Larry. Umíš skvěle naslouchat.
Protože se vůbec nezajímám o sebe.
Zpět k tvému narozeninovému hýření.
Na stole se kupí láhve od vína...
Takže je pozdě.
- A Marjorie... - Ta dívka, co přišla s Cooperem?
Odešla se domů učit.
Lidi se jeden za druhým vytrácejí.
Je půlnoc.
A já sedím přímo vedle něj.
Nespěchej.
Víš, že nikde jinde na světě bych nechtěl být radši
než tady vedle tebe.
Dostala jsi můj dopis? Dnes je u mě párty.
Budu tu muset zůstat a pomoct matce...
Začne až pozdě.
Budeš mít dost času se tu se všemi pobavit.
Objednal jsem Golden Gate Quartet. Slib mi, že přijdeš.
Central Park West 320.
Říkala jsi, že chceš dělat scénografii a kostýmy.
Budou tam všichni divadelníci z New Yorku.
Zpět ke Cooperovi.
Tak jo.
Odešli jsme z baru spolu.
Je dokonalá listopadová noc. Svítí srpek měsíce.
Vezme mě kolem ramen. Oba jsem trochu opilí
a narážíme do sebe.
Má na sobě červeno-zelenou flanelku s vyhrnutými rukávy.
Ne že by sis všimla.
Vypadá dobře!
A ty?
Mám narozeniny, ne?
- Musím vypadat dobře. - Paráda.
Opírám se o tu flanelku,
a říkám ti,
cítím z něj tu mužnost.
Pamatuju si, jak mě napadlo, že by se na obloze měl rozsvítit fialový nápis...
- „Touha.“ - Dobře.
Vydrž vteřinku.
Musím si do kalhot nalít ledovou vodu.
Budeš potřebovat led navíc.
Skončili jsme ve sklepě jeho bratrstva,
v takovém zpustlém laciném baru.
Bůhví kolik nemravností, se tam dole odehrálo.
A teď přijde další.
Jo.
Celý rok toho kluka sleduju,
sním o něm, a teď je tady.
Je noc mých narozenin.
Jediné světlo vychází ze slabé lampičky
s koňmi a žokeji na stínítku.
Vážně, Larry, co má dívka dělat?
Všechno nejlepší!
Začne se svlékat.
Vážně to chceš slyšet?
Docela mě to zajímá.
Je to ponižující.
V podstatě se nic nestalo.
Nic?
Jako mezi námi dvěma u jezera?
Ne.
To bylo naše vědomé rozhodnutí.
Na základě čeho? Rozumu? Byli jsme tak rozumní, jak jen to šlo.
Ale tady...
Tady šlo o to, že si nedokázal nasadit šprcku.
Ne.
Snažil se.
- Opakovaně. - Ne.
- Já se snažila. - Dost.
Bylo to nejhorších 10 minut v životě.
Jako by to bylo 10 hodin.
To mě mrzí.
A víš, co na tom bylo nejhorší?
Byl duchem nepřítomný, víš?
Pořád mumlal, že je to tím vínem.
Že...
ta šprcka je moc malá, věř nebo ne.
A celou dobu je mi jasné,
že mě prostě... dostatečně...
Nevím, jaké je to správné slovo. Možná...
že „prostě-tě-dost-nemiluje“ je to správné slovo.
To se nedá nijak obejít, že?
Když holka miluje kluka celým svým srdcem,
a on její city neopětuje.
Máš ponětí, jaký je to pocit?
„Nikdo mě tak moc nemiloval.“
Já do toho sklepa přišla s tím, že jsem ho rok obdivovala,
prohlížela si jeho fotku,
memorovala jeho telefonní číslo.
A najednou jsem ho měla před sebou, přiopilého třeťáka,
který ani nepředstíral, že mě miluje...
A... nevadilo by mi, kdyby tam byla...
nějaká... skrytá vášeň.
Nebo i empatie.
Nebylo tam nic.
Jen... ta lampička s koňmi.
Zasloužíš si mnohem víc.
Jo.
Ráno jsem se zeptala spolubydlící,
chápeš, jako holka holky.
Říkala, že mužům to někdy nejde, protože jsou příliš nervózní.
Kéž bych tomu mohla věřit, abych se cítila lépe.
Ale...
on nebyl nervózní. Ani trochu.
Měl zavřené oči.
Jako by se snažil vysnít si někoho, koho opravdu chce.
Připadala jsem si hloupě.
Poníženě.
Zlobila jsem se na sebe, že jsem mu dovolila
vyvolat ve mně pocit bezcennosti.
Vyzkoušeli jsme pár kreativních alternativ.
Ale ne.
Bylo to čím dál horší.
A nakonec řekl: „Elizabeth, necháme to na jindy.“
A to...
To byly moje 20. narozeniny.
Tadá.
Ježíš plakal.
Ale je to ještě horší.
To už asi nezvládnu.
Tak jo, zvládnu.
Ale řekni mi to tak, abych se nestyděl, že jsem lidská bytost.
To bude těžké.
Asi o týden později
všichni odjížděli na Díkůvzdání.
Zavolal mi, jestli s ním nechci jít na večeři.
Znáš mě. Nemám hrdost.
Tak řeknu: „Jasně.“ A vydám se zase k jeho bratrstvu,
které sídlí pod takovým velkým jinanem.
Listy zežloutly,
kmen deštěm zčernal.
Napadlo mě, že nic krásnějšího jsem ještě neviděla.
Pamatuju si, jak jsem si řekla:
„Bůh ti dává druhou šanci.“
Jdeme do jeho pokoje,
jeho spolubydlící už odjel na prázdniny.
Dveře se zavřou
a najednou...
už neřešíme večeři.
Jindy je tady!
To si piš!
A se vším všudy.
Oblečení ze sebe v podstatě strháme.
Vůbec nemluvíme.
A tentokrát...
nemá žádný problém.
Ani poprvé. Ani podruhé.
Nepovídej.
Řekne mi: „Opožděně všechno nejlepší, Elizabeth.“
A chceš slyšet neuvěřitelný závěr tohoto ohavného příběhu?
Tehdy jsem ho viděla naposled.
To bylo v listopadu. Před více než čtyřmi měsíci.
Byla jsem si naprosto jistá, že zavolá. Už jen kvůli sexu.
Ne. Nikdy.
Myslela jsem, že napíše.
Ne.
Tak jsem zavolala já jemu.
Co nejrychleji zavěsil.
Tak jsem mu napsala.
- Čtyři stránky s jednoduchým řádkováním. - Ne.
Bez odpovědi.
Říkám si, že to byl jen horečnatý sen, chápeš?
A možná ta horečka konečně ustoupila.
A všechno to zní normálně a rozumně.
Ale víš co?
Kdyby mi teď zavolal, právě v tuhle chvíli,
všeho bych nechala a...
a jela tři hodiny, nebo i 30, jen abych s ním strávila ještě jednu noc.
Co je to se mnou, Larry?
Proč bys jezdila 30 hodin za někým, kdo se k tobě takhle zachoval?
Protože jsem do něj zamilovaná?
Opravdu?
Je to nelogické. Obsedantní. Patetické.
A není to poprvé, co se mi to stalo.
Děje se mi to pořád.
Mám pocit, že nevidím lidi jasně.
Kdysi jsem napsal píseň
s názvem Srdce je rychlejší než oko.
Není to dobrá píseň, ale je to dobrý název.
A podle mě je pravdivý.
Hlava s bláznovstvím lásky nijak nesouvisí.
A...
hodnota je zcela nepodstatná, že?
Investujeme svá srdce do bezcenných akcií.
A přitom víme, že jsou bezcenné.
Ale lpíme na nich jako děti na svých plyšových medvídcích.
Elizabeth.
Řekni mi popravdě.
Co ke mně cítíš?
Jak to myslíš?
Víš,
u toho jezera, jak se světlo odráželo od hladiny,
jsme si skoro celou noc povídali
a já se dotkl tvého ramene...
Milovala jsi mě tu noc aspoň trochu?
Ty víš, že tě miluju, Larry.
Vážně?
Jen... ne takhle.
Říkala jsi, že bys jela i 30 hodin, abys Coopera viděla.
Kolik hodin bys jela, abys viděla mě?
Třesou se mi ruce.
K tobě cítím něco moudřejšího a hlubšího.
- Respekt. - Děkuju.
Vděk za tu štědrost a obětavost, které jsi mi prokázal.
Nikdo se nikdy o můj život nezajímal víc než ty.
Nezasloužím si takové přátelství. Jsem za tebe moc vděčná.
A budu vděčná navěky.
A já jsem ti vděčný, že jsi mě vzkřísila.
Přestaň.
Larry! Jsou tu lidi.
Vteřinku!
Můžu se tě na něco zeptat?
I když je to asi moc osobní?
Moc osobní je to jediné, co mě zajímá.
Moje matka...
Víš, že pracuje pro Guild a se všemi se zná.
Všimla si, že jsme spolu loni v létě trávili čas...
Chápu, kam tím míříš.
Řekla mi... Nevím, jak to říct.
Prostě to řekni.
Dobře.
Několikrát mi řekla:
„Elizabeth, nejenže je dvakrát starší,
„ale taky mám za to, že ženy nejsou jeho primárním zájmem.“
Cos jí na to řekla?
Řekla jsem: „Podívej, mami, vím, co vím.
„A vím, co oba cítíme.“
Co oba cítíme?
„Iracionální obdiv“?
A smím se zeptat, co tvoje matka ví o mých primárních zájmech?
Promiň. Neměla jsem nic říkat.
Odpusť mi to.
Na všechny naše matky. Nechť milosrdně mlčí.
Omlouvám se. Byla hloupost se na to ptát.
A já opravdu vím, co vím a co cítím.
Tohle řekni své matce,
až bude sedět u krbu
a teskně přepočítávat své tantiémy z Oklahomy!
Řekni jí, že Larry Hart je opilý krásou.
A na slovo „opilý“ použij kurzívu.
Opilý krásou, kdekoli ji najde.
V mužích, v ženách, ve vůni obchodu s doutníky,
v neskutečně krásné dvacetileté básnířce
s bledě zelenýma očima a dvěma drobnými pihami na levé tváři.
Jsi v pořádku?
To jen... mé cigaretové srdce.
Larry, Dick Rodgers shání svůj kabát.
Už jdu.
Představíš mě?
Díky, Renee.
Skvělé, mockrát děkuju.
Dicku, chtěl bych ti představit svou chráněnku. Elizabeth Weilandová.
Tvá chráněnka?
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Našla jste si zatraceně dobrý vzor,
pokud tedy nepropadnete bourbonu.
Má zájem o psaní, scénografii a kostýmy.
Opravdu?
Pane Rodgersi, dnešní představení
bylo podle mě skvělé.
Děkuju vám.
Nic lepšího jsem ještě neviděla.
To je milý kompliment.
Vaše matka pracuje v Guildu, že?
- Ano, Theresa Weilandová. - Theresa, jo.
- Takže jste toho už viděla spoustu. - Až moc.
Jo.
Vím, jak to myslíte.
Ale dnes večer to bylo přesně takové, jaké to má být.
Povznášející. Chytré. Kouzelné.
Larry, to je nejbystřejší mladá dáma, jakou jsi mi kdy představil.
Mám dobrého učitele.
A co píšete?
Momentálně hlavně poezii.
Je velmi silná.
A děláte i scénografii?
- Učím se. - Jistě.
Rád si... přečtu nějaké vaše básně.
Podívám se na vaše návrhy. Tady máte moje soukromé číslo.
Lichotíte mi.
Nikde jsem neviděl Dorothy. Je... Je tady tvoje žena?
Ne, jela domů. Všichni se tam sejdeme
a přečteme si pozdní recenze.
Byl bych rád, kdybyste se k nám připojila, Elizabeth,
Bylo by osvěžující mít mezi námi někoho mladšího.
A třeba mi vysvětlíte, Elizabeth,
proč se mladé dívky rozplývají nad Sinatrou.
Já se nad Sinatrou nerozplývám.
Ne, ona se rozplývá pod Sinatrou.
Fajn, Larry!
Larry, samozřejmě můžeš přijít taky.
Pokusím se to stihnout. Pořádám u sebe malý večírek.
Bude Golden Gate Quartet...
Z hlediska večírků se Larrymu nevyrovnám.
- Ráda se zastavím. - Opravdu?
Dicku, jdeš?
Jo.
Máte odvoz?
Můžu ji později přivézt taxíkem.
Nechcete jet rovnou s námi?
- To bych ráda. - Bezva.
Jen to povím mámě.
Svědomitá dcera.
Je... Je tak milá, že?
Je vážně okouzlující.
Ty... Ty a ona...
Ne. Tedy, jsem do ní zamilovaný,
ale to každý.
Jen ne takhle.
Dobře.
Takže se uvidíme později?
Určitě.
Děkuju za všechno.
Pane Rodgersi,
Slečno Weilandová.
Díky.
Uvidíme se později, že jo?
„S písničkou v srdci svém dívám se na tvou rozkošnou tvář!“
Potkal jsi někoho a okamžitě věděl,
že oba vaše životy se tím nenávratně změní?
Jak jsem si myslel. Jsi sentimentální.
Když končíš v práci?
Musím to tady pozamykat.
A co ty, Knucklesi, už končíš, ne?
Ještě ne.
Protože dnes u sebe pořádám obrovský večírek.
Zapomněl jsem jí dát ty dárky.
Poslední dobou mám problém s rukávy.
Mám v tomhle rameni artritidu.
Budu muset začít nosit plášť.
Vážně. Díky mě bude zase v módě.
Budu chodit na premiéry v cylindru
a plášti a poletovat mlhou s holí se stříbrným koncem.
Kluci, vy ke mně dnes přijdete, že jo?
Ona taky přijde. To vám garantuju.
Dorazí pozdě.
A představte si, tohle je pozoruhodné,
někdy pozdě, možná kolem páté ráno,
až vypije trochu moc malbecu,
se ke mně otočí a řekne:
„Hej, Larry, co čteš ty?
„Hej, Larry, kdy máš narozeniny?“
Poprvé v životě
se bude zajímat o mě.
Jednou se to musí stát, ne?
Všichni ostatní chlapi ji zklamali.
Ale já ji nikdy nezklamu. Já jsem jen...
trocha Larryho za noci.
Knucklesi. Nějakou hudbu na cestu.
Modrý měsíc
Viděl mě, jak stojím sám
Moudrý kluk.
Zbavený veškerých snů
A místo lásky jen klam
To je mnohem lepší než Povoz zdobený pitomými třásněmi.
Larry, jdeš s námi k Dickovi?
Ne, běžte napřed. Já přijdu později.
Ty jsi věděl, proč jsem tam byl
Ty jsi slyšel, zač jsem se modlil
O trochu lásky jsem prosil
To není špatné. Trojitý rým a dává to smysl.
Pak se najednou zjevila přede mnou
Ta jediná skončí v náručí mém
V tom kdosi něžně zašeptal
Budu jen tvou
Když vzhlédl jsem, měsíc zářil zlatem
Modrý měsíc
Larry, myslím, že tohle je začátek krásného přátelství.
„Není to romantické?“
To ani ne.
Víš, že se to vůbec nemělo jmenovat Modrý měsíc?
Já to nazval To špatné v každém z nás.
Napsali jsme to pro film Drama z Manhattanu.
Jack Robbins, dříve „Rabinowitz“, v MGM mu to jméno obřezali,
ji uslyšel a zavolal si nás.
Odložil sendvič a řekl: „Dicku, ta melodie se mi moc líbí.
„Nejsilnější, co jsi kdy napsal.
„Ale Larry, ten text je moc vyumělkovaný!
„Pro mě není moc vyumělkovaný. Já vím, jak jste geniální.
„Ale musíte psát pro ty nevzdělance.
„Ten text si nikdo nezazpívá.“
Tak povídám: „Co je s ním?“
A on: „Nepamatuju si ani ten zatracenej název!
„Hoši, dejte mi něco, co můžu propagovat.“
Tak mu říkám: „A jak to mám nazvat?“
Blue Moon?
Pointou je, že je to největší hit, co jsme kdy napsali.
Z Rodgerse a Hammersteina se stal
nejúspěšnější tvůrčí tým v dějinách amerického muzikálu.
Lorenz Hart skutečně napsal pět nových písní pro nové nastudování
Yankeeho z Connecticutu, než ho našli, jak ochromený
v opileckém deliriu sedí v dešti na obrubníku poblíž Osmé avenue.
Zemřel o čtyři dny později v Doctors Hospital během výpadku proudu při náletu.
Inspirováno dopisy Lorenze Harta a Elizabeth Weilandové
Překlad titulků: Michaela Doubravová