Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
"Viņš bija vērīgs un enerģisks. Ar viņu kopā bija jautri." Oskars Hammersteins II
"Viņš bija skumjākais cilvēks, kādu pazinu." - Meibla Mersere
Es telegrafēju un zvanīju
Sūtīju īpašu gaisa pasta sūtījumu
Jā, es zinu.
Atbilde bija atvadas Pasta izdevumi - nesegti
Es iemīlējos tikai reizi
Un mīlēju vienīgi tevi
Trīszilbju ritms.
Tā vienmēr notiek ar mani
Velns parāvis.
Jā.
Pieminām izcilā amerikāņu dziesmu autora
Lorensa Hārta nāvi, kurš vakarnakt miris no pneimonijas komplikācijām
Manhetenas Doctors Hospital.
Hārta kungam bija 48 gadi.
Vairāk nekā 20 gadus Hārts sadarbojās ar Ričardu Rodžersu.
Hārts rakstīja vārdus, bet Rodžerss - mūziku.
Viņi apvienoja ģeniālos talantus, radot virkni muzikālās komēdijas hitu.
Par Amerikas Gilbertu un Salivanu dēvētos
Rodžersu un Hārtu atcerēsies pēc viņu dziesmām:
My Funny Valentine, The Lady Is A Tramp,
Where or When, With A Song In My Heart, Isn't It Romantic?,
My Heart Stood Still, Bewitched,
I Didn't Know What Time It Was, Manhattan
un Blue Moon.
Pirms Septiņiem Mēnešiem 1943. gada 31. Marts
Okla-Okla-Okla-Okla-Okla
Mēs zinām, ka piederam zemei šai
Tūlīt būs "varenai".
Zemei, kam piederam, varenai Un mēs saucam
Jā! Džimlai rūdi rā!
Mēs sakām: "Tev klājas labi, Oklahoma!"
Man jāiet iedzert.
-Lorij. -Tiksimies vēlāk, mammu.
L-A-H-O-M-A
Oklahoma!
Jā!
SARDI'S RESTORĀNS UN GRILS
The Little Bar SLĒGTS
Atkārtoju pēdējo reizi. Noliec vēstules uz galda.
"Ja Lazlo un šī lieta tev nozīmē tik daudz,
tad tu neapstāsies ne pie kā."
Labi, es tev palīdzēšu.
"Uz priekšu! Šauj. Tu izdarīsi man pakalpojumu."
Pielūko, es tēmēju uz tavu daiktu.
Tur man sāpēs vismazāk.
Apžēliņ! Cik reižu esam redzējuši šo filmu?
Neveiklākā frāze filmā Kasablanka?
"Nu tiek lauzts precedents."
"Tiek lauzts precedents?" Kā var lauzt precedentu?
Vai Holivudā kāds vēl prot angļu valodu?
Tomēr Klods Reinss ir kolosāls.
Pateicoties viņam, filma ir izcila.
-Piekrītu. -Vai zini, kāpēc?
Viņš ir vadošā lomā, bet īsa auguma.
Pierāda, ka iespējami abi.
Dievinu šo frāzi.
Viņš saka Ilsai:
"Jaunkundz, viņš ir tāds vīrietis, ka, ja es būtu sieviete
un manis nebūtu, tad es iemīlētos Rikā."
Padomā. Ar ko viņš paliek kopā filmas beigās?
Kas roku rokā aiziet miglā?
Domā - Riks un Reno...
Kā tev šķiet, kas notika
brīvās Francijas garnizonā Brazavillā?
Ko tādu viņi tev nedrīkst rādīt.
Labākais citāts no Kasablankas?
-"Neviens mani nekad tā nav mīlējis." -Jā.
Vai nav brīnišķīgi?
Seši vārdi: "Neviens mani nekad tā nav mīlējis."
Nudien. Kurš gan ir ticis pietiekami mīlēts?
Ieliesi šotiņu?
Tu to aizliedzi.
Es tikai skatīšos.
Turēšu rokā dzintaraino dārgumu.
-Tu aizliedzi... -Ielej dzērienu.
Vai stāstīju, ko teica Elizabete?
Meitene, ar kuru te šodien tikšos.
-Tā, kuru tu... -Edij. Edij.
-Kas ir? -Kur tavas manieres?
Jebkurā brīdī var ienākt viņas māte.
-Piedod. -Nopietni.
Dievinu šo meiteni. Un tas ir kas augstāks par seksu.
-Kas ir augstāks par to? -Nespēju saprast.
Viņa it kā ne ar ko nav īpaša, bet vai tā nav vienmēr?
"Iracionāla dievināšana." Tie ir viņas vārdi.
Viņa ir dzejniece. Es neteicu?
Vai ieliesi glāzi limonādes?
Dzeršu vienu, bet apbrīnošu otru.
Tātad šī meitene...
Vai tiešām tu, saproties...
ar 20 gadīgu studenti?
Tas ir daudz sarežģītāk, nekā tu spēj iztēloties.
Atstāj pudeli.
Vizuāls vēstījums.
Tu man neko sīkāk nestāsti.
Šim gadam esmu nospraudis slepenu mērķi.
-Kādu? -Es runāju nopietni.
Mans slepenais nolūks ir pārstāt baidīties.
-Elizabetei Vīlendai. -Tās ir manas!
Nu gan! Tik vien var dabūt par pieciem dolāriem?
Un piegādi, jā.
Lorenss Hārts?
Man šķiet, ka esmu dzirdējis šo vārdu.
Ar to tu sev nopelnīji dolāru dzeramnaudā, puika.
Tiek lauzts precedents.
Šis ir no viņas. Atsūtīja no Ņūheivenas,
jo lūdzu priekšmetu, kam viņa pieskārusies.
Apžēliņ! Jūtos it kā man būtu 17!
Nekad nav bijis 17.
No bērna uzreiz pārvērtos par nevajadzīgu draņķi.
-Edij, ielej puikam dzērienu! -Nē, paldies. Es strādāju.
Bet tieši tad taču ir jāiedzer.
Kā tevi sauc? Svens, vai ne?
-Trojs. -Vēl labāk.
Sven, vai šovakar neesi aizņemts?
Edij, ielej taču puikam!
-Jā. -Esmu sarīkojis
vērienīgu balli savā dzīvoklī.
Ieradīsies šovbiznesa elite.
Spēlēs Golden Gate kvartets. Nopietni.
Es gribu, lai tu atnāc. Atved draugu.
Atved duci draugu.
Ko tādu tu nebūsi redzējis.
Dzīvoju Ardslijā, 91. ielā pie parka.
Sargam saki, ka tevi ielūdzis Lorenss Hārts.
Tev būs jānosauc parole. Gribi to dzirdēt?
"Neviens mani nekad tā nav mīlējis."
Lēnām!
Cik brīnišķīgi!
Jūs pats nedzerat?
Pēc vesela litra brendija Pamostos kā margrietiņa
Vai zini šo dziesmu?
Nē.
Mans smieklīgais Valentīn Mīļais, komiskais Valentīn...
Es neklausos radio.
Tu zinot manu vārdu,
-bet nezini nevienu dziesmu? -Es zinu...
-Neatceros... -Es izvēlos Manhetenu
Bronksu un Steitenailendu...
Mēs bijām uz Time Magazine vāka!
Mans foto ir pie sienas līdzās...
Edij, kur mans foto?
To pārvietoja.
-Kā tā? -Varbūt tu zini šo?
Zilais mēness
To es zinu!
Tu redzēji mani, stāvam vienu
Bez sapņa dvēselē
Bez mīlas sirdī
Draņķīgākie vārdi, kādus esmu uzrakstījis!
-To rakstījāt jūs? -Tai bija cits nosaukums.
Man patīk šī dziesma.
Atdod dzeramnaudu.
Gaidīšu tevi savā ballītē, Sven!
Dakteris Benders man viņdien teica...
Kad pastāstīju, ka atkal bildināju Vivjenu,
bet viņa - atkal atraidīja.
Viņš teica: "Lerij, izlem taču beidzot,
vai esi homoseksuālis vai heteroseksuālis."
Es teicu: "Dakter, esmu ambiseksuālis."
Viņš: "Velns, ko tas nozīmē?"
"To, ka protu sev braucīt gan ar labo, gan kreiso roku."
Lerij! Šeit ir dāma.
Arī sievietes to prot ar abām rokām.
Tomēr rakstniekam jābūt omniseksuālam. Tu nepiekrīti?
Tevī jādzīvo visam, kas mīt uz zemes:
vīriešiem, sievietēm, zirgiem.
Kā tu vari runāt visas pasaules vārdā,
ja visa pasaule nemīt tavā dvēselē?
Edij, kā sauc nerimtīgu, uzmācīgu homoseksuāli?
"Neapmīkstināmais".
Par dižo un spožo pagātni, kad tam visam bija nozīme.
Turpini spēlēt. Tev padodas.
-Paldies. Esmu topošais komponists. -Topošais?
Tas nozīmē, ka tu elpo, vai ne?
Pierakstīšu vārdu. Varbūt vajadzēs jaunu partneri.
Vai tu šovakar biji uz pirmizrādi?
Oklahoma! Un vēl ar izsaukuma zīmi.
Fakts ir šāds: no nosaukumiem, kuri beidzas ar izsaukuma zīmi,
labāk ir izvairīties.
Kā tevi sauca?
Mortijs Rifkins. Bet izmantoju vārdu Mortijs Rafertijs.
Neviens neiedomātos, ka esi ebrejs.
Apsveicam ar pirmizrādi OKLAHOMA!
Kā jums patika Oklahoma?
Kā man patika Oklahoma?
Teikšu tā, Muzikant.
Muzikants O'Rifkins - tā es tevi saukšu.
Redzēju pieņemšanas izrādi Ņūheivenā,
kad mūziklu sauca Away We Go! Ar izsaukuma zīmi.
Biju pārliecināts, ka Diks man zvanīs:
"Lerij, mums ir ziepes.
"Pataisi izrādi jautrāku. Uzraksti komiskos priekšnesumus."
Un es biju gatavs teikt:
"Dik, tā vietā, lai rakstītu lauķīgā dienvidnieku stilā,
labāk pajokosim par to!"
Prātā jau rakstīju dzeju un nespēju apstāties.
Vai viņš piezvanīja?
Tu smejies? Bija aizņemts, cepot jaunos hitus.
Tā nu es šovakar no savas ložas vēroju rozīgā gaismā mirdzošo
Oklahoma! ar izsaukuma zīmi.
Kovboju cepures un virpuļojošos laso.
Un ar absolūtu pārliecību sapratu divas lietas:
šis grāvējs laurus plūc,
tomēr galu galā ir pilnīgs sūds.
Mans draugs to noskatījās un teica,
ka neko labāku neesot redzējis.
Izrāde ir krāpnieciska visos iespējamajos līmeņos.
Un es nerunāju aiz greizsirdības.
To klausoties, sajutu lielu smagumu uz sirds.
Man apkārt publika rēca. Tā smējās par lētiem jokiem.
Man gribējās sakratīt to aiz pleciem un sacīt:
"Par ko jūs smejaties? Prasiet taču ko labāku!"
Rodžerss ir ģēnijs.
Saku to, ne mirkli nevilcinoties.
Tu esi pianists un saproti.
Diezgan talantīgs.
Diezgan talantīgs?
Neviens nerada ar tādu vērienu un izdomu -
izcilas, reibinošas, vīrišķas melodijas, loģiski veidotas, kā ar pāļu dzinējiem.
Rodžerss ir cietsirdīgs maita,
bet viņa melodijas lido.
Un izcilas mākslas mēraukla ir lidojums.
Man ir brīnišķa sajūta
Te tas parādās. Tu dzirdi?
Tu pēkšņi sastingsti,
pa muguru skrien tirpas, dziesma atraisās no gravitācijas.
Pasaulē ir pieci komponisti, kas spēj tā rakstīt,
un tas maita ir viens no viņiem.
Un tad ir Oskara Hammersteina II dzeja.
Ko es varu teikt par Oskaru?
Viņš tūdaļ šeit ievelsies - gandrīz
divarpus metru garš.
Šoreiz Diks tīšām izvēlējās tādu milzi,
tu taču saproti.
Bet ko lai saku par Oskaru?
Viņš ir tik piezemēts.
Būsim atklāti - kā lielākā daļa no mums.
Bet zvēru pie dvēseles, ir bijuši brīži,
kad es savā jaunradē
esmu radījis ko dižāku par sevi.
Es pilnīgi piekrītu.
Paldies. Vārdi ir bijuši dižāki par mūziku,
par varoņiem, kas tos dzied.
Un uz mirkli pieskārušies kam mūžīgam.
Piedodiet, ja izklausos iedomīgs, bet tā ir.
Un, ja citi to nepasaka, tad tas jāsaka pašam.
Es esmu radījis dzeju, ko neaizmirsīs nekad.
Tu runā pieticīgi, kā īsts ārprātīgais.
Kad Šekspīrs rakstīja:
"Pat pieminekļi marmorā un zeltā
nepārspēs šīs varenās rindas,"
vai cilvēki teica: "Ak kungs, kāda iedomība?"
Nē. Viņu atzina par ģēniju, kas apzinās sava darba paliekošo vērtību.
Tu esi Šekspīrs?
Oklahoma! Saņems sasodīto Pulicera balvu. Tas ir skaidrs.
Vidusskolās to uzvedīs līdz pastardienai,
jo saturs ir tik neaizskarošs.
Bet kam vajadzīga neaizskaroša māksla?
Muzikant, tu dzirdi? Es cenšos atbildēt.
Vai Dievs mūs radīja, lai mēs nevienu neaizvainotu?
Oklahoma! vaina ir sekojoša.
Tā piemīt arī nolādētajai lugai, uz kuru tas balstīts,
sūda Green Grow the Lilacs.
Un Diks man to parādīja pirmajam.
Lūdza to pielāgot, bet es atteicos.
Neiebilstu, ka tā ir nostalģiska,
bet Oklahoma! ar izsaukuma zīmi
izraisa nostalģiju pēc pasaules, kuras nav bijis.
Un vai tiešām ir vērts rakstīt par galveno varoni vārdā Sprogainis?
Lūk, ideja dziesmai!
"Ei, Mo! Ei, Lerij! Es iekāpu govs sūdā!"
Vai es jūtos sarūgtināts?
25 gadus mēs rakstījām kopā,
taču mūzikls, ko viņš uzrakstījis kopā ar citu,
kļūs par lielāko sasniegumu. Vai jūtos sarūgtināts?
-Lerij... -Protams!
Bet man tev ir jāizstāsta par Elizabeti.
Vēlos izkratīt sirdi.
Stāsti par savu 20-gadnieci.
Viņa drīz ieradīsies.
Rodžerss arī būs, vai ne?
-Neraizējies, es tevi iepazīstināšu. -Lieliski.
Gribu parādīt savas dziesmas.
Klausies un mācies.
Es stāstu par Elizabeti.
Viņas sejai piemīt
netverams smalkums.
Ko tas nozīmē?
Es viņai nopirku dažādas dāvanas.
Tu iepirkies Klein's?
Viņa būs sajūsmā.
Tā ir lietota. Ko tu dari?
CILVĒCISKO KAISLĪBU JŪGS MOEMS
Pirmais izdevums. Tu nesaproti,
cik viņa ir apburoša.
"Visu mūžu esmu gaidījis šo mirkli."
Tā šajā grāmatā saka Somersets Moems. Atceries?
-Es? -Jā.
"Vienmēr ir tā - viens mīl, bet otrs - ļauj sevi mīlēt."
Tā ir patiesība, ne?
Protams, absurdi
meklēt dzīves jēgu
grāmatā ar nosaukumu "jūgs".
CILVĒCISKO KAISLĪBU JŪGS MOEMS
Lerij...
Viņa ir meitene, vai ne?
Man likās, ka tavu uzmanību vairāk saista...
Manu uzmanību?
Tu sāksi mani analizēt?
Paldies, dakter Bakardi.
Iepazināmies izrādes By Jupiter mēģinājumos.
Un viņa nav aktrise.
Koledžas studente. Otrais kurss.
Jeila. Ne parastā skola, tā ir puišiem.
Tēlotājmākslas skola!
Tur bohēmas dievietes pelēkos halātiņos
rīta saules gaismā jauc krāsas.
Viņa ir 20-gadniece.
Un tu?
Jauneklīgs 47-gadnieks!
Kā uzrunāju viņu vēstulēs?
"Mana neaizstājamā Elizabete!" Tu spēj noticēt?
Ja es šobrīd spētu uzrakstīt to, ko jūtu,
tad paceltu gaisā pilnu skatītāju zāli.
Oklahoma! tiktu atcelta ar kaunu,
ja nospēlētu astoņas taktis manas sirds sajūsmas.
Un šodien šis ir mans astotais bārs.
Aiziet!
Pērnajā vasarā nespēju aizmigt līdz puspieciem rītā.
Piecas stundas to vien darīju...
Kāda joda pēc tu skaties pulkstenī?
-Lerij, es strādāju. -Un ko daru es?
Turklāt nesaņemu atalgojumu. Labi.
Atkal ziedi.
Edij, ielej Svenam vēl!
Ričardam Rodžersam.
Apžēliņ, cik tās izmaksāja?
Sešpadsmit dolāru. Un vēl piegāde.
"Dik, man ir skaista sajūta, ka gūsi lielus panākumus.
Mīlu! Dorotija."
Viņa citē Oskaru?
Es rakstu ar viņas vīru 24 gadus,
bet viņa citē Oskaru?
Ardslija, 91. iela pie parka. Ballīte ieilgs.
Vēlreiz pateicos, puiši.
Arlabvakaru.
Uzklausi mani.
Ļauj uzburt iztēlē Elizabetes tēlu.
Pietiek! Vai tu viņu izdrāzi vai nē?
Kur tavas manieres, Edij? Muzikant, vai varam aprunāties?
Protams.
Jūs viņu izdrāzāt vai nē?
Elizabete!
Lerij!
Mana neaizstājamā Elizabete!
Kāds prieks redzēt.
-Tev patīk mati? -Ļoti patīk.
-Daudz labāk nekā rudais tonis. -Piekrītu.
Man patika arī rudais, bet šis ir pārpasaulīgs.
Gatavošos ballītei.
Nē, es tev nopirku ziedus!
-Jūtos aizkustināta. -Man tas padodas.
-Tik daudz gribu tev izstāstīt. -Piemēram?
-Atkal rakstu dienasgrāmatu. -Dosi izlasīt?
Nē, nē! Tas lielais.
Un šīs Ričardam Rodžersam?
Lerij, mana māte nomirtu, ja to redzētu.
-Ar tavu atļauju. -Lūdzu.
-Tas puisis, par kuru stāstīju... -Kūpers?
-Tas beidzot notika. -Nē!
Jā.
Manas 20. dzimšanas dienas vakarā.
Dramatiski. Varētu uzrakstīt lugu.
Mūziklu: Viņš ir cēlies.
-Lerij... -Lieldienu mūziklu!
Ļoti reliģiozi!
Precizēšu. Tas gandrīz notika.
Nekavējoties precizē!
-Vēlāk visu izstāstīšu. -Nē, es gribu
dzirdēt kaut nieku jau tūlīt.
Kaut nieku? Nu labi.
Viņa muguras āda bija nevainojama.
Man jāskrien.
Tu mani iepazīstināsi ar Ričardu Rodžersu, vai ne?
Apsolu, ka šovakar
dabūsi riekšavu Dika.
Lerij, tu esi tik vulgārs!
Riekšavu Dika. Smieklīgi.
Es par viņu rakstu veselu mūziklu.
Iedvesmojos no Frenka Kapras kara filmas Kāpēc mēs cīnāmies.
Manu jaundarbu sauks
Kāpēc mēs drāžamies.
Un noslēdzošā balāde sauksies
Viņa muguras āda bija nevainojama.
Protams, 20 gadu vecumā
tavs vienīgais trumpis ir skaists ķermenis.
Tu vēl neko neesi sasniedzis.
Vari iedomāties, ko Elizabete rakstītu, ieraugot manu muguru?
"Viņa muguras āda
izskatījās kā balts, pleķiem novemts palags.
Bet krāns bija noļumis kā atpalikuša vienradža rags."
Tikai vienu.
Lai ir dūša viņu apsveikt.
Lerij.
Par viņas ādu gan uz muguras, gan visur citur, kas ir
nevainojama.
Oho!
Kā tik lielu baudu var saspiest tik sīkā traukā?
Viss. Vairāk ne. Sarunāts?
Kā man trūkst Gēršvina!
Porgiju un Besu esmu skatījies biežāk nekā jebkurš šīs pilsētas iedzīvotājs.
Labākais citāts no Porgija:
"Dievs kropli ir radījis vientulībai."
Vai tev nešķiet, ka tava dzīve ir luga,
kurā nevienam, izņemot tevi,
gandrīz nav teksta?
Visi ir tavi statisti.
Bet tu esi statists viņu lugā.
Dziļa doma. Ļoti dziļa.
-Arī man ir savas domas. -Tiešām?
Likās, ka esi statists.
Aizvāciet šīs nolādētās puķes no mana bāra!
Labi!
Tev viņa jāierauga manām acīm.
-Nupat viņu redzēju. -Nē, pirmajā reizē.
Ja tu to nespēsi,
tad nesapratīsi, ko man nozīmē šis vakars.
Laikam jau nepārgulējāt.
Gribu izmēģināt kādu triku, pirms rādu to viņai.
Viņai to nerādīšu kā triku,
bet kā eksperimentu, lai pierādītu,
ka starp mums ir ekstrasensoriska saikne.
Viņa tic visām šīm blēņām.
Pusstundu runā par psihokinēzi.
Nesaprotu ne nolādēta vārda.
Sēžu, mādams ar galvu, un domāju:
"Vai viņai mugurā ir vīnogu krāsas krūšturis?"
Vēlāk jums parādīšu savu spēli -
-Dīvainis atsūkātājs! -Lerij, pievaldies.
Tevi aizvaino vārds "atsūkātājs"?
Labi, es to neteikšu. Dodu tev savu
atsūkātāja godavārdu. Bet paklausies, kā es viņu satiku.
Labāk parādi kāršu triku.
Es arī gribu.
Vai zini, kas ir seksīgākā lieta pasaulē?
Puspiebriedis dzimumloceklis.
Lerij. Neviens to negrib dzirdēt.
Es nerunāju ar tevi.
-Ar ko tad? -Ar sevi.
Ar interesantu sarunbiedru. Bet tiešām!
Puspiebriedis penis ir kā solījums.
Pilnīgi piebriedis - izsaukuma zīme.
Mani kā rakstnieku tas aizvaino - pārāk skaļi un pusaudziski.
Stāsts jau ir beidzies.
Bet puspiebriedis penis rada intrigu - vai tas nāk vai aiziet?
Bet sievietes man patīk tieši tāpēc, ka tām nav locekļa.
Man arī.
Viņu emocionālā ainava ir daudz bagātīgāka par mūsējo.
Par tādu mēs varam vien sapņot.
Bet šovakar ainavai nav nozīmes.
Es vēlos uzburt Elizabetes portretu.
Tu mal to pašu.
Pamanīji, cik viņa skaista?
Varbūt ne klasiski, bet... kā viņu raksturot?
Smuki pupi.
Mazi, bet intriģējoši.
Kaut es spētu viņu uzgleznot.
Tā var vispersonīgāk uzlūkot cilvēku.
Vienlaikus ne sentimentāli.
Precīzi atveidot sejas aprises,
divus sīkos vasarraibumiņus uz kreisā vaiga.
Jūs šķietat pazīstams. Esmu redzējis foto.
Rakstnieks?
Nu, tad jums patiks šis stāsts.
Jo tas ir par...
Vārdos neizsakāmo?
Tas ir visīstākais vārds.
Vai dieniņ! Jūs esat E. B. Vaits! "Endijs" Vaits!
Man ārkārtīgi patīk jūsu esejas.
Nekas nesagādā tādu baudu.
-Esmu iemīlējies jūsu valodā. -Pateicos.
Un jūsu interpunkcijā.
Nedrīkst pārvietot ne komatu.
Jūs esat mūziķis, Vait.
Mūziķis esat jūs.
Jūs nudien novērtēsiet manu stāstu.
Par meiteni Elizabeti.
Es nevaru viņas priekšā spēlēt teātri. Saprotat?
Viņu tas neinteresē. Viņa neko nejautā par mani.
Nekad. Bet ne jau vienaldzības dēļ.
Mēs abi vienkārši saprotam,
ka viņa ir interesantāka par mani.
Un es to saku no sirds.
Vai jūs redzējāt viņas matus?
Es tos pamanīju, kad viņa pērnajā jūlijā ienāca teātrī.
Šķita, ka viņa elpo citādu gaisu nekā es.
-Man patīk. -Ka es jums saku, Vait,
par viņu varētu sarakstīt mūziklu!
Ne jau vienu numuru, sasodīts!
Puiši, jūsu zināšanai, vārdi
"kukurūza ir ziloņa acs augstumā"
ir stulbākais teksts Amerikas dziesmu vēsturē.
It kā loģiski un saprotami,
bet iedomājieties Oklahomas kukurūzas lauku,
kura vidū stāv sasodīts zilonis!
-Man patīk ziloņi. -Visiem tie patīk, Edij.
Endij, es gribu, lai jūs saprotat.
Es klausos, kā viņa runā,
bet nedzirdu ne vārda,
jo patiesībā domāju:
"Drīz tu sajutīsi viņas silto skatienu -
domīgu, maigu un saprātīgu."
Šīs rindas es uzrakstīju par viņu.
Trīs nevainojami vārdi nevainojamā secībā.
Un pasakiet man, kurš vēl varētu sacīt "domīgu"?
Kas tā par dziesmu?
Kad man iet no rokas, tad rakstu izcili.
Cik lieliski skan! Tāds ir rakstnieka uzdevums.
Mēs nēsājam savu trauslumu kā apmetni, kuru aplūko visa pasaule.
Man patīk vārds "apmetnis".
Tas ir sens - kā mēs.
Vēl vienu glāzi?
Jā. Kāpēc ne?
Man ir tūkstoš iemeslu atturēties,
bet iemeslu iedzert ir vairāk.
Edij, lai slavēts Kungs un ģimenes ārsts!
Vēl vienu kārtu! Tikai drusciņ...
Vai zināt, kas man patika jūsu esejā par Floridu?
Kāda rindiņa.
"Jūra uz visiem jautājumiem atbild vienmēr vienādi... "Tik drīz?""
Apžēliņ!
Jūs paņemat skaņu un pārvēršat to... par ko?
Par mūžības nopūtu.
Mana niecīgā dāvana.
Par dzeju, kas izplūst no tūkstošiem negaidītu avotu.
Par jūsu dzeju.
Viņai ir 20, man 47.
Parunāsim par to kā divi saprātīgi alkoholiķi.
Sākumā viss bija vienkārši.
Es biju viņas padomdevējs.
Viņas acīs - teātra "dižgars".
Esmu Šūberta teātrī, iestudēju mūziklu By Jupiter.
Izrāde ir ārprāta juceklis.
Diskutēju ar Džoniju Grīnu
par Give My Regards to Broadway.
Atceros, ka bērnībā iemīlēju šo dziesmu.
Sveicini veco Brodveju no manis
Un teic, lai drīz mani sveic
Jau toreiz sapratu,
ka atskaņas šai rindai piešķir tempu un nenovēršamību.
Un ne tikai "teic, sveic". Arī "ceļš, mēļš".
Šai rindiņai būtu jāskan:
"Sveicini Brodveju un pasaki, lai drīz mani sveic."
Bet, ieliekot darbības vārdu "teic",
šī rinda kļūst īpaša.
Muzikant, uzrauj Kohanu!
Taipusē! Taipusē!
Izziņojiet, izziņojiet Taipusē
Jenkiji nāk! Jenkiji nāk!
Rībiniet bungas visās malās...
Mēs dodamies turp Mēs nākam pie jums!
Un neatgriezīsimies Kamēr nebūsim uzvarējuši!
Ko viņi patiesībā dziedāja Lielajā karā?
"Mēs neatgriezīsimies. Mūs apglabās taipusē!"
Un tā arī notika.
Kopējais mirušo skaits Lielajā karā bija 37 miljoni.
Es domāju, ka vārds "liels" nedrīkstētu būt pirms vārda "karš".
Āmen.
Nez ko Dievs domā, redzēdams, kā Viņa radība,
viscēlāko motīvu vadīta,
iedzen kapā 37 miljonus cilvēku?
Tāpēc visu laiku līst. Dievs raud.
Es esmu patriots. Nudien.
Tu esi kareivis. Lai Dievs svētī.
Bet cik daudzi mirs šajā karā?
Vai mēs spēsim viņus saskaitīt?
Neesmu dienestā. Rūpējos par māti.
Viņa baidās vairāk nekā es.
Kad dosies uz fronti?
Pēc divām nedēļām dzīs atpakaļ ienaidnieka perēklī.
Bredlijbīča Ņūdžersijā.
Mācu Morzes kodu Grossman.
Bredlijbīča, kur ienaidnieka aģenti pastaigājas pa promenādi,
maskējušies kā vecas ebreju sieviņas kažokos.
Es laidu papardēs ar meiču no Bredlijbīčas.
Ak tā?
Vai lasīji rakstu žurnālā Life par Gvadalkanalu?
Pirms kaujas vīri
ūdenī metuši sudraba monētas,
nevis akmeņus,
jo zinājuši, ka neatgriezīsies.
Es nevarēju dienēt acu dēļ.
Kas tām vainas? Tās atveras?
Runājot par ļaudīm, kuri neatgriezīsies,
gribu, lai izlasāt šo.
No lugas By Jupiter apraksta.
Lasiet skaļi!
"Rodžerss un Hārts
ir dažādi kā taksis un dromedārs.
Viens mīl operu un ģimenes dzīvi, otrs - naktsklubus un uzdzīvi.
Viens precējies, ir bērni,
otrs neprecējies, uztur bārmeņus."
Ņem par labu, Edij.
"Sīkais vīrelis Lerijs smēķē cigārus,
lielus, melnus, mazus, brūnus - visādus.
Bet Diks Rodžerss - tikai cigaretes.
"Viens iet gulēt tikai pret rītu, otrs nešķiež laiku."
Ideāls darbības vārds.
"Neraugoties uz daudzajām atšķirībām,
intelektuāli viņi sader gluži kā šķiņķis un olas.
Sacerēto dziesmu skaits pārsniedz tūkstoti."
Tūkstoš dziesmu?
"Nesaskaņas nerisina strīdoties,
un jau 20 gadu, kopš nodevušies dziesmu sacerēšanai,
ir strādājuši tikai viens ar otru..."
Līdz šim brīdim.
Iespaidīgi.
Es pats to uzrakstīju.
Zilais mēness nav pieminēts ne ar pušplēstu vārdu.
Nosūtīju Elizabetei notis. Viņa neatbild. Es to nesaprotu.
Viņa ir maita.
To iegravēs manā kapakmenī.
-"Viņa ir maita"? -"Lorenss Miltons Hārts".
"Viņš nesaprata".
Cilvēki apmeklēs kapu un teiks:
-"Es arī nesapratu." -Es - ne tik.
-Lerij, es gan saprotu! -Paklau.
Vienu nogali mēs ar Elizabeti bijām kopā. Tā ir patiesība.
Vienu kaislīgu, pārpasaulīgu nogali pērnajā vasarā,
pirms viņa atgriezās Jeilā.
Nekad nebiju izjutis tik šķīstu nesavtību.
Tas bija niansēti un dziļi.
Cik dziļi?
Paklau, nerrs! Es viņu satiku,
un uzreiz pateicu tā: "Piedodiet man,
bet jums ir vislabākā stila izjūta šajā teātrī."
Kaut būtu iemūžinājis to mirkli.
Kaut būtu iemūžinājis katru mirkli kopā ar viņu.
Nespēju ietērpt to vārdos. Gribu atrast īsto...
Endij, palīdziet man. Kas ir īstais vārds?
Valdzinājums?
Jūs zināt, cik tas sarežģīti!
Es nespēju noticēt, ka viņa izvēlējās runāt ar mani.
Es skatījos apkārt, domādams,
ka viņu šeit noteikti saista kāds cits.
Bet nē! Viņa apsēžas krēslā tieši man blakus, tik tuvu,
cik vien pieklājība ļauj.
Un man sāk dauzīties sirds.
Nekad tā nesatraucos ne vīriešu, ne sieviešu dēļ.
Bet viņai mugurā ir dzeltena vasaras kleitiņa,
teātrī ir tik karsti.
Bet viņa runā ar mani stundām ilgi,
pārmetusi kailu kāju pār roku balstu.
Es zinu, ka izklausos pēc padzīvojuša muļķa,
kas iemīlējies studentē,
un varbūt tā arī ir.
Bet zināt?
Varbūt tā tomēr nav.
Dažreiz man šķiet... un nesmejieties!
Visu mūžu akli maldījies starp svešiniekiem,
beidzot esmu sastapis draugu.
Varbūt tā izpaužas valdzinājums.
Viena gaismas pielieta nogale!
Jāpagūst izstāstīt, kamēr viņa nav atgriezusies.
Vai tu manī klausies?
Jā. Kāju pārmetusi pār balstu.
Bija tā, it kā visa manis rakstītā mīlas dzeja
kā tāda verbāla ektoplazma būtu pēkšņi ieguvusi cilvēka aprises.
-Ekto... kas? -Laikam tā ir viņas māte.
Viņa nedrīkst to dzirdēt.
Bet es?
Tu esi tikai statists.
-Tu man samaksāsi? -Protams.
Ir svarīgi to pareizi noformulēt.
Bija karsta vasaras nogale,
un es, izturoties cik nepiespiesti vien spēju, jautāju,
vai viņa nevēlētos aizbēgt no pilsētas tveices
un pavadīt nogali pie Danmora ezera Vērmontā.
Un, ne mirkli nevilcinoties, viņa atbildēja:
"Labprāt, Lerij."
Ka es tev saku, Endij, tā meitene man patīk.
Nedusmojies, ka runāju tik nesakarīgi,
bet kā citādi aprakstīt to mirkli, kurā notiek
pati iemīlēšanās?
Tā ir iemīlēšanās?
Varbūt. Neko ļaunu neesmu darījis.
Neesmu pārkāpis ne Manna, ne padzīvojušu veču likumu.
Nopirku viņai Danmora ezera gleznu
no kāda veca jūras vilka.
Lai paliek par piemiņu.
Es reiz tur vizinājos ar kanoe.
Sveiks, Lerij!
Un tālāk?
Trešais cēliens. Tajā pašā pēcpusdienā
viņa atradās siltajā kajītē.
Pie sienas Tikonderogas forta karogs.
Viņai mugurā zils vīriešu darba krekls ar uzrotītām piedurknēm.
Un piepeši man pieejama visa viņas
jaunība, prāts un atsegtais
atslēgas kauls.
Es pieskāros viņas plecam
un, kā reiz uzskricelēja kāds nejēga, -
"mana sirds sastinga".
Viņa saņēma manu roku un teica: "Lerij,
atliksim to uz citu dienu."
Un pastāv reāla iespēja,
mans draugs, ka šis vakars varētu būt tā "cita diena".
Nedaudz atkāpsimies. Dāmas, brīnišķīgi!
Rodžers! Rodžers!
Jā, skaisti!
Labi.
Es novērtēju. Paldies. Liels paldies.
Tiešām novērtēju. Paldies.
Bravo!
Liels paldies.
Ir laiks vakara īstajai izrādei.
Edij, novāc to!
Klau!
Viņš šo izdrāza vai nē?
Viņš cer uz šo vakaru.
Lerij, Lerij.
Ko meitene viņā saskata?
Bagātu un slavenu veci, kurš palīdzēs ar karjeru.
Es domāju, viņa saprot, ka viņu dievina
vislielākais skaistuma cienītājs.
-Zini, ko vēl es domāju? -Jā?
Viņai ir vīnogu krāsas krūšturis.
Tā, Rodžers. Kungi, nobildēsimies.
Skaisti. Nāciet. Platu smaidu!
-Skaisti. -Dik!
Nudien, šo izrādi rādīs vēl 20 gadus!
Tā kļūs slavenāka par Abie's Irish Rose!
-Redzēs. -Mazāk pagāniska, vedīs turnejās.
Paldies, ka atnāci.
-Oskar! -Lerij.
Katru reizi tu kļūsti garāks.
Ko lai saka? Vārdi ir brīnišķīgi.
Īstajā brīdī poētiski un īstajā - smieklīgi.
Katra atskaņa īstajā vietā, patīkami ausij.
Es esmu muļķis, kad gaisma dziest
Lieliski! Vai dzirdējāt manus aplausus?
Jūs bijāt skaļākais klausītājs!
Tas tāpēc, ka sajūsminājos vairāk par visiem.
-Ņemiet dzērienus. -Nē, paldies.
Lerij, vai tev ir mirklis? Atvaino.
Atvaino, Oskar.
Mēs ar Vaimenu gribētu atkal uzvest A Connecticut Yankee.
Fantastiski!
Jā. Gribu pieaicināt Vivjenu Sīgalu.
Dieviņ tētīt! To spēlēs ilgāk par Oklahomu!
Nopirkšu 50 biļetes.
Man ir jauns nosaukums - Ak, Kamelota!
Paliksim pie A Connecticut Yankee.
Kamelota ar izsaukuma zīmi?
Beidz, es runāju nopietni.
Es vienmēr runāju nopietni, tāpēc visi smejas.
Ja tu būtu gatavs strādāt, tad...
-Esmu gatavs. -Apsveicu, Dik.
Negribu traucēt. Mums ļoti patika izrāde.
-Tiešām? -Tas būs hits.
Paldies. Es novērtēju.
-Gledisa, pareizi? -Jā.
Prieks jūs satikt.
Gribu ne tikai atjaunot, bet pārradīt
izrādi no jauna.
Mēs gribētu četrus vai piecus jaunus numurus.
Tos rakstītu es?
Protams, ka tu. Mēs abi.
Ir pagājuši 16 gadi, kopš to uzvedām.
-Jāatjaunina, vai ne? -1927! Vanderbilts!
Jaunais Rodžersa un Hārta rudens mūzikls.
-Jauni joki, dziesmas. -Atsauces.
Satīrisks skatījums uz karu.
Normēšana. Gumijas, neilona nodošana.
Jaunu numuru Vivjenai.
-Nepārcenties. -Izcili.
-Prieks. -Izcili.
Novērtēju. Paldies.
Iestājās miers, Kordels Halls Deva pavēli sīvu
Meitenes, nolieciet pērles Tagad taupīsim mēs mīlu
Kā dabūsim Hallu Kamelotā?
Gan jau! Smieklīgi!
Dik! Ziņa no New York Journal-American.
"Tik valdzinošs acīm kā Ričarda Rodžersa mūzika - ausīm."
-Labi. -Jauki.
Labs sākums.
Vai esi ar mieru? Jūties vesels?
Spēsi to uztvert nopietni?
Jā. Es nedzeru, Dik. Nopietni.
Visu vakaru dzeru ingveralu.
Izņemot šo brīdi, jo mums ir jānosvin.
Šis ir izcilākais mūzikls amerikāņu teātra vēsturē.
Nē. Es nedzeršu ar tevi, Lerij.
Labi, kā vēlies.
Vīdžij! Nobildē mūs!
-Nē, Lerij, Man ir... -Nē. Klau!
Rodžerss un Hārts atkal kopā!
Nostājieties tuvāk!
Man desmit eksemplāru.
Labi. Izraksti čeku.
Jā.
Tātad tu varēsi?
Pēdējo 16 gadu labākā ideja.
Bet vajadzētu padomāt par kaut ko pilnīgi jaunu.
Tev tā nešķiet?
Vēl nedzirdētu mūsu abu gabalu.
Kaut ko apjomīgu!
Sāksim ar atjauninājumu.
-Protams. -Pa solītim.
-Jā, bet... -Es domāju...
-Klau. -...mums ir nākotne.
Kurš gan tā nedomā?
Bet es gribu būt komponists, kas sadarbojas arī ar citiem
teksta autoriem.
Kā Ārlens. Tev patīk Kerns.
Jā. Gribēju būt kā viņš.
Jāstrādā kā profesionāļiem.
Kad es tā nestrādāju?
Es vēlos strādāt rīta stundās, savā birojā.
-Ievērot darba laiku. -Tieši tā.
Nevēlos tevi ganīt, Lerij.
-Esmu tavā priekšā! -Tu zini.
Nevēlos zvanīt tavai mātei
deviņos no rīta, cerot,
ka 12.00 tu piecelsies.
-Dik... -Es tā vairs negribu.
Tas arī viss.
Darba attiecības.
Varbūt nevajadzēja teikt,
-bet gribēju... -Es vēlos...
-Jūsu izcilākais veikums. -Pateicos.
-Kas tas? -Radīsim izrādi,
kas patiks mums abiem.
Es arī to vēlos.
Dik! Bērnss Mentls saka:
"Vispilnīgākā un pievilcīgākā amerikāņu muzikālā komēdija
kopš Show Boat."
-Kopš Show Boat? -Jā.
O, tas ir labi.
-Tiešām iespaidīgi. -Paldies. Prieks.
Man ir jāiemīl izrāde, Dik.
Jāvēlas rakstīt vairāk par visu pasaulē,
jāvēlas būt skatītāju rindās un kāri tvert ik vārdu.
Sāksim ar A Connecticut Yankee,
-četrus, piecus numurus. -Klau.
Man ir ideja - Marko Polo piedzīvojumi.
Dik! Brīnišķīga izrāde.
Liels paldies. Prieks jūs redzēt.
Ar vērienu. Lielāku nekā Jumbo. Grandiozu.
Muzikālais cirks trīs arēnās.
Četru stundu izrāde ar vakariņu pauzi!
Grandioza komiskā opera. Uz pasaules fona!
Mēs izzobosim visus.
Tu izmantosi muzikālus paņēmienus.
Izsmiesim visas mūziklu klišejas.
Franču numurs, itāļu numurs,
nonākot Tumsas sirdī,
kanibāli uzved Porgijs un Besa.
Besa, tu esi manas vakariņas!
Par traku, Lerij.
Izrādei būs romāna vēriens.
Tev kā komponistam tas būs vislielākais izaicinājums.
Skatītājiem palīdzēs iejusties stāstā un to visu ticamu padarīs
kāda meitene.
Netverama būtne, kuru Marko Polo ir pametis.
Divreiz jaunāka par viņu,
taču viņš nav mīlējis gadiem ilgi, varbūt nekad.
Pirmajā ainā dod zvērestu.
Viņš būs kā Benedikts Liela brēka...
-Jā. -Viņš zvēr, ka sievietes
neiekaros viņa sirdi. Nicina mīlu.
Seko satīrisks mīlas numurs.
Nē. Es gribu rakstīt izrādes, kurām ir emocionāls kodols...
-Dik, lieliska izrāde! -Sveiki, kā klājas?
Es pieņemu. Esi barga kritiķe.
-Paldies. -Paldies.
Pirmajā ainā atklājam, ka viņš nicina mīlestību.
Tad satiek meiteni. Viņa ir brīvdomīga,
skandināviska paskata, ar diviem vasarraibumiem uz kreisā vaiga.
-Absurds. -Nedari tā.
Viņa dzīvo citā sociālā, psiholoģiskā
un seksuālā pasaulē, bet viņš ir sajūsmā.
Viņu paralizē gaiši zaļo acu skatiens.
Būdams izcilākais pasaules pētnieks,
viņš tomēr vēlas viņas uzmanību vien.
Tas ir stāsta emocionālais kodols.
-Labi. -Ņemsim leģendāro,
nepārspējamo vīrieti
un liksim viņam ciest.
Mans vārds ir Roberts Hefners. Esmu Oklahomas mērs.
Mēs ar Īvu atbraucām ar mērķi
-redzēt izrādi. -Labi.
Laipni lūgti Ņujorkā. Mēs vēl runājam.
Viņš tūlīt jums pievērsīsies. Sarunāts?
Mirkli. Tūlīt nākšu. Ceru, ka patika.
-Ļoti patika. -Prieks redzēt. Paldies.
Nu, stāsti raitāk.
Beigās viņi ir kopā?
Tieši to grib zināt skatītāji!
Intriga virza šo stāstu.
Labi. Paklau, Lerij,
ja esi gatavs uzrakstīt,
tiešām uzrakstīt un tad pārrakstīt,
tad varbūt varam.
Bet es tevi nelūgšos, Lerij.
Tu mirkli strādā,
tad skrien pirkt cigāru.
-Tracinoši. -Labi.
Man tas ir tracinoši.
-Vairs negribu. -Tā strādājam 24 gadus.
Apsveicu, Dik!
Tieši tā - 24 gadus.
-Paldies. -Sen laiks hitam.
Jā, jums taisnība.
Lai nu kā, es ar tevi nestrīdēšos.
-Kurš tad strīdas? -Es nezinu.
Notiek karš.
Vai publika vēlas kanibālus, kas dzied Porgiju un Besu?
Ko citu tā vēlas?
Lētu kovboju zaļumballi?
Acīmredzot, jā.
Pareizi, es aizmirsu.
Oklahoma! ar izsaukuma zīmi uzrunā tautu karastāvoklī.
Es domāju, ka katrs karavīrs
uz brīdi aizdomājās,
par ko mēs šajā karā cīnāmies.
Un par ko tad mēs cīnāmies?
Par meičām kokvilnas kleitiņās, kas nezina vārdu "nē"?
-Skaidrs. -Dik, Dik. Izbeidz.
Starp mums runājot,
šie tēli taču nav cilvēcīgi un ticami.
Daudzi tajos atpazīst sevi. Mīlestību.
Mums viņš ir jāglābj.
Viņi atpazīst ģimeni, lepnumu par savu valsti.
Tu sāc izklausīties pēc lauķa.
Šie tēli ir labāk saprotami
nekā dziedoši kanibāli.
Bet kanibāli ir smieklīgāki, ne?
Dik, nāc lasīt atsauksmes!
-Jā, tūlīt nākšu. -Nu labi.
Labi. Es saprotu, ko tu domā.
Bet pasaki, ko tu gribi rakstīt?
Kāds ir tavs sapņu mūzikls?
-Sapņu mūzikls? -Jā.
Oklahoma!
Bet nākamais?
Iegūt tiesības iestudēt Liliomu.
-Molnāra lugu? -Jā.
-1909. gadā tā bija banāla. -Tā?
Rakstīsi mūziklu par ākstu,
kurš piekauj savu draudzeni,
-mirst, atgriežas? -Jā.
Noslēgumā miroņi noņem nimbus un sauc:
"Uz šķīstītavu!"
Es rakstīšu, ja tu piespiedīsi.
-Bet... -Es nespiedīšu.
To rakstīs Oskars.
Ko Oskars zina par Budapeštu gadsimtu mijā?
Viņš to amerikanizēs.
Un modernizēs.
Darbība notiks Meinā.
Meinā? Neapvainojies, bet modernizēt Molnāru
-ir ļoti... -Tev tas ir jāizlasa!
To raksta Times?
Bērtona Rasko recenzija.
-Brīnišķīga. -Labi.
-Tūlīt būs Times recenzija. -Labi.
Man jāiet. Tūlīt būs Times.
Labi, labi.
-Novēli veiksmi. -Mazel tov!
Kā saka Meinā.
-Dik, tas bija nevainojami. -Paldies.
Prieks redzēt. Kā patika?
Ko Diks Rodžerss zina par Meinu? Viņš taču iesvētīts jūdu ticībā!
Cik ilgi centīsies iebarot šo pasaku?
"Tici un ceri! Mirušie celsies mūs mierināt!"
Pilnīgs stulbums!
Ielej vēl vienu šotu, Edij. Brangu.
Iedzersim kopā, Endij? Lūdzu.
Kā tev klājas?
Zini, laulājoties saka "Priekos un bēdās"?
Šķiet, ka esmu nonācis savas dzīves "bēdu ielejā".
Un tas notika tik negaidīti. Pat nepamanīju.
Vai tu esi tā juties?
Es tā jūtos katru dienu.
Paldies.
Reizēm šķiet - pat Dievs ir novērsies.
Man ir bijuši hiti,
esmu mīlējis dažus ļoti īpašus cilvēkus.
Un nu viņš pāršķīris lappusi.
Jūtos superimpotents.
"Superimpotents". Tas taču labi, vai ne?
Tas nozīmē - daikts nestrādā.
Tāpēc nezinu tādu vārdu.
Es gan saprotu.
Centrālparkā atgriezušies putni.
Pie kā jūs šobrīd strādājat?
Rakstu bērnu grāmatu.
Būšu izsmēlies, rakstīdams esejas.
Neiet no rokas.
Attiecībā uz rakstīšanu
arī man klājas bēdīgi.
Par ko būs stāsts?
Kaut es to zinātu.
Par to, pēc kā tiecas ikviens.
Neaizsniedzamā ideāla meklējumi.
Tas ir neizsakāmi!
Pārāk sarežģīta ideja bērnu grāmatai.
Man prātā nāk pantiņš.
"Visu vakaru to trenkājis ap gultu, viņš secināja,
ka tā ir neaprakstāma."
Varbūt "vārdos neaprakstāma"?
Labāk.
Zināt, katru rītu parkā
atbrīvoju peli, ko notveru savā virtuvē.
-Ak tā? -Mans slazds ir stikla trauks,
kurā tā iekrīt, bet nenomirst.
Katru rītu, ienācis virtuvē,
es to pamanu zem ledusskapja.
Mazā brūnā pele priecīgi grauž kraukšķi, ko esmu tai nolicis.
Katru rītu es to aiznesu uz parku.
Atveru kasti, un tā ar slaidu lēcienu pazūd krūmājā.
Bet nākamajā rītā - ka tevi jupis!
Tā atkal ir traukā!
Vai tiešām tā pati pele?
Uz mata tāda pati.
Ņujorkas nolādēti cerīgā izteiksme sejā.
Bet kā tā nokļūst 19. stāvā?
Piekukuļo durvju sargu?
Bet šorīt viņas tur nebija.
Traukā tikai kraukšķis.
Un es sailgojos pēc sīkās radības.
Laikam sāku identificēties ar to.
Vai pelei ir vārds?
Es viņu saucu par Stjuartu.
Par Stjoartu vai Stjuartu?
Par Stjuartu. Tā vienkārši - kā jau vidusšķiras peli.
Nu man uz mirkli jūs jāatstāj.
Visa šī līksmība saskrējusi urīnpūslī.
"Agnesa Demila radījusi
brīnumainas oriģināldejas, kas atbilst stāstam un melodijām.
Oklahoma! ir svaiga... "
Pastāstīšu ko smieklīgu.
Kā sauc nogurušu homoseksuāli?
Es nezinu.
Velns, piemirsu.
Ļoti smieklīgi.
"Izrāde ir reibinoša, pārpasaulīga!"
KUNGU ISTABA
Atceries Atkinsona recenziju izrādei Pal Joey?
"Vienmuļi un bez dzirksts.
Vai no netīras akas var smelt tīru ūdeni?"
Es raudāju no aizvainojuma.
Raudāju Vivjenas Sīgalas rokās.
Viņa apskāva un teica:
"Vēsture pierādīs, ka viņš kļūdās, dārgais."
Vai tie nav brīnišķīgākie vārdi,
ko kāds varētu sacīt?
Un viņa mani uzrunā "dārgais".
Oho.
Time rakstīja:
"Tiem, kas atsakās no morāles,
Pal Joey šķiet kolosāla."
Kas tā par draņķīgu uzslavu?
-Es runāju par Pal Joey. -Jā.
Neesmu redzējis.
Volkots Gibss dievināja šo izrādi.
Viņš teica: "Dziesmu un deju iestudējums
ar dzīviem, trīsdimensionāliem tēliem,
kas runā un izturas kā cilvēki."
Tu redzi? Tā lūk!
Jūs mani iepazīstināsiet ar Rodžersu?
Urinēšana pārtop par lugu divos cēlienos,
ar īsu starpbrīdi.
Dievinu Vivjenu. Žēlīgais Dievs!
Kāda līdzjūtība!
Viņa man saka "dārgais".
Bijām zem zvaigžņotā jumta.
Es pagriezos un teicu: "Vivjen, vai kļūsi par manu sievu?"
Tā pateicu. Acīs skatoties.
Vari iedomāties, kādu drosmi tas prasa - tā pateikt sievietei?
Man tādas drosmes noteikti nebūtu.
Jā. Tas bija īpašs brīdis.
Es tev pastāstīšu. Divos naktī muzikanti spēlēja I've Heard That Song Before.
Un viņa teica: "Es tevi mīlu,
dārgais, bet ne tādā veidā."
"Ne tādā veidā."
Trīs mazi vārdi.
Vienpadsmit burti, kas nozīmē:
"Spēle galā, dumiķi."
"Vēl padomā," es viņai teicu.
Saņēmu viņas roku savējā. Nagu laka bija gaiši pelēka...
Tagad... es varu dzert.
Atļaujiet atgādināt, ko Maiks Tods Ņūheivenā teica par Oklahomu!:
"Nav ne joku, ne pupu, ne izredžu."
Tagad mums ir izredzes. Nolasi skaļi.
"Brīnišķīgi." Tā teica Nikolss no Times.
""Brīnišķīgi" ir īstais vārds
šai aktieru ģildes izrādei,
jo tā izceļas ar svaigu jautrību, šarmu,
lielisku aktierspēli, dejām un dziesmām.
Ričarda Rodžersa mūzika to lieliski papildina,
un ir viens no viņa labākajiem veikumiem.
Rodžersa partitūrām nekad netrūkst elegances,
tomēr Oklahomā! tās izcili labi iekļaujas stāstā.
Viņš ir radījis valšus, mīlas dziesmas, satīriskus numurus un tituldziesmu,
kuru apdziedātajam štatam nekavējoties būtu jāpieņem
par savu himnu.
Oh, What a Beautiful Morning un People Will Say We're in Love
nonāks neskaitāmos mūzikas aparātos visā valstī.
Un kapa dziesma Pore Jud, kurā fabulas varonis
cenšas pārliecināt savu sāncensi pakārties,
ir vienreizēji komiska.
The Farmer and the Cowman un The Surrey with the Fringe on the Top
pelnījušas īpašu uzslavu, jo nepārprotami pietuvojas ideālam."
Nolasiet vēlreiz.
"...jo tās nepārprotami pietuvojas ideālam."
To uzrakstiet uz markīzes!
"Nepārprotami pietuvojas ideālam."
Iesim! Augšstāvā tiks pasniegta torte un šampanietis.
Oskar! Bravo, bravo.
Apsveicu.
Vai varam mirkli aprunāties?
Varbūt vēlāk?
Nē. Tikai brīdi. Man jāsaka kas svarīgs.
Mirkli kopā ar mūzikas ģēniju.
Gribu tev teikt tikai vienu, Dik.
Mirkli, Dik. Tas ir svarīgi.
Kad pirmoreiz dzirdēju par tevi,
tu biji Mortija Rodžersa mazais brālis.
-Tev bija 17? -16.
-Man bija 23. -Teicami.
Tu biji viedais pravietis.
Bet, izdzirdot tavu mūziku,
es sapratu, ka tev ir talants.
Par sevi es nebiju pārliecināts,
bet to pēcpusdien dzirdēju ko īpašu.
Oriģinalitāti, melodiskumu, eleganci...
Ko tu, Lerij! Pārstāj. Kas ar tevi notiek?
Tu visu mūžu esi strādājis, lai piedzīvotu šo vakaru, Dik.
Tu esi pūlējies kā neviens. Un izpelnījies šo godu.
Labi, paldies. Paldies, Lerij.
Gribēju to pateikt. Ej un izbaudi svinības.
Paskaties uz mani.
Pārrakstīsim A Connecticut Yankee.
-Jā. -Četras, piecas jaunas dziesmas.
-Man jau ir idejas. -Jā?
Jā. Un ja uzrakstīšu kādu fragmentu Marko Polo,
drīkstēšu aizsūtīt?
Tev man tas jājautā? Esmu tev parādā savu karjeru.
Vasaras ceļojumi uz Niagāru Un uz citām vietām
Vairo mūsu rūpes...
Atceries, kā to izdzirdējām radio?
Tavu vecāku viesistabā. Mūsu pirmais hits.
Viens no mūža spilgtākajiem mirkļiem, Lerij.
-Man bija 22. -Es varu apzvērēt,
mūsu lielākie sasniegumi vēl ir priekšā.
Jā, jaunā Connecticut Yankee!
Jā. Un augstāki apvāršņi.
-Dik, nāc augšā. -Labi, es nāku!
Marko Polo būs mūzikls par prieku.
Bet par grūti izcīnītu, nesentimentālu prieku.
-Sentimentāls neder? -To radīt ir viegli.
Oklahomu! radīt ir viegli?
Puisis iekaro meiteni - tas ir viegli?
Tu nupat norakstīji visus veiksmīgos
mūziklus, Lerij.
Man - pārāk viegli.
Vai dzirdēji ovācijas?
Jā.
Pusotram tūkstotim tas nelikās viegli.
Tavuprāt, viņi visi kļūdās?
Es tikai saku, ka mēs
varam radīt ko emocionāli daudz komplicētāku.
Mums nav jāizdabā skatītāju...
-Mēs ar Oskaru izdabājam? -Tā neteicu.
-Ērvings Berlins izdabā? -Mīlu Berlinu.
-White Christmas izdabā? -Es tai neticu.
Labi.
Varbūt skatītāji ir mainījušies.
Viņi joprojām grib pasmieties.
Jā, grib. Bet ne tādā veidā.
-Kādā veidā? -Kā to dari tu.
Viņi grib smieties un raudāt.
Grib kaut ko sajust.
Tu esi mans senākais draugs.
Tu...
Tu esi unikāls.
Tu raksti man nekrologu.
-Tikai pieminu. -Es esmu šeit. Šajā brīdī.
-Gatavs darbam. -Jā?
Gatavs atgriezties Doctors Hospital?
Man nav jāatgriežas Doctors Hospital.
Un nevajag psihoanalīzi.
-Liels paldies. -Gribējām palīdzēt.
Jūs ar Oskaru gribējāt man palīdzēt?
Kāds Oskaram ar to sakars?
Oklahoma! būs tavs lielākais sasniegums.
-To tu nezini. -Un tavs kretīns Krons
pārvalda manu naudu. Es nespēju...
Tavs brālis uzstāja, Lerij.
Tedijs lūdzās.
Tad raksti dzeju kopā ar Tediju.
Es rakstīju dzeju.
Kā tas jāsaprot?
By Jupiter! Vai esi piemirsis?
Ko tieši?
Mēs ar Loganu lūdzāmies jaunus piedziedājumus un pantus,
bet tu dzēri un neatnāci.
Man nācās rakstīt vārdus.
-Tu neuzrakstīji ne vārda... -Kā tu zini?
-...tam mūziklam. -Kā tu zini?
Tevis tobrīd nebija klāt.
Zini ko?
Šovakar es ar tevi nestrīdēšos.
-Labi? -Man patīk.
Man gan ne.
Es lūdzu piedošanu.
Man vienalga, ja kāds uzbrūk personīgi.
Tas mani neaizķer.
Bet manu darbu kritizēt nedrīkst. Tas man nozīmē visu.
Darbs ir izcils. Ne tur tā vaina.
Tas bijis izcils vienmēr.
Vai tu vēl atceries?
Kā stāvēji čībās un svītrotajā halātā?
Pulksten 11.00 vēl neskuvies.
To es atcerēšos līdz pēdējai mūža dienai.
Labi.
-Man jāiet. -Es zinu.
-Visi mani gaida. -Protams.
Četras, piecas dziesmas?
Es tev saku - man jau ir idejas!
Lielu komisko numuru Vivjenai
par to, kā viņa novākusi visus savus vīrus.
Asprātīgi.
Nosauksim to Lai mīla neizdziest!
Viss labi, Lerij?
Kur palika Vaits?
-Aizgāja. -"Tik drīz?"
Tik daudz vēl gribēju viņam izstāstīt.
Arī viņš bija statists.
Vēl vienu?
Pēdējo, Lerij.
Vai proti "Neauglīgo blūzu"?
Es neesmu to vēl uzrakstījis.
Uz šīs pudeles iederētos mans foto.
"Viskijs, kas padarīja Lorensu Hārtu par bezdarbnieku.
Pērciet kara obligācijas."
Zini, un es vairs lāgā nedzirdu.
Viņdien klausījos dziesmu
"Mana cigāra sirds".
Nodomāju: "Tā nu gan ir atjautīga metafora:
"Mana cigāra sirds."
Tad sapratu, ka dzied "mana čigāna sirds".
Arī atmiņa mani pieviļ.
Nosaukšu savu biogrāfiju tā:
"Apturiet mani, ja esmu to jau teicis."
Un grāmatas tekstu nodrukāsim dubultā.
Nē, nopietni. Esmu to redzējusi.
Galvenais, lai vēlāk nav jādejo.
Esi uzmanīgs.
Mana neaizstājamā Elizabete!
Lerij!
-Vai tev patīk? -Tas ir...
Hammersteins teica, ka esmu pērle!
Viņš ir tik daiļrunīgs.
Džordž, tas ir Lorenss Hārts.
Liels gods ar jums iepazīties.
Vai neiebilstat, ja mirkli aprunāšos ar Elizabeti divatā?
Pēc tam viņa būs tavā rīcībā.
Man nav iebildumu,
ja sniegsiet autogrāfu, pirms aizeju.
Džordžs studē Jeilā.
Mūziku, bet vēlas būt režisors.
Režisors? Kāds uzvārds?
Džordžs Hils.
Lūk, mans padoms topošajam režisoram Džordžam Hilam.
Vai gribi manu padomu?
Ar prieku pieņemšu.
Uzmanies no mīlas stāstiem.
Labāk pievērsies draudzības tēmai.
Tā ir krietni ilgtspējīgāka.
Paldies. Ņemšu to vērā.
Tiksimies pēc brīža, Džordž.
Šo nupat uzdāvināja māte.
Jutos patiesi aizkustināta.
Mans labi temperētais atslēgas kauls.
Uzmanies. Mana māte...
Labi jau labi.
Atvaino. Zinu, ka tava dzimšanas diena ir tikai 19. novembrī.
Esmu skorpions.
Ne mirkli neesmu par to šaubījies.
Vai saņēmi manis sūtītās notis?
Biju tik aizņemta ar eksāmeniem, ka noliku malā.
Un tad kaut kā aizmirsu. Bet tagad man ir laiks. Es apsolu.
Lūgšu, lai draugs
man tās visas nospēlē priekšā.
Dari to nesteidzīgi.
Mākslai piemīt šī burvība, vai ne?
Tā tevi sagaida.
Paldies par daudzajām vēstulēm.
Man ļoti patika tās lasīt.
Istabas biedrene brīnījās, ka sarakstos ar Lorensu Hārtu.
Atminos, ka Vērmontā tu dzēri sarkanvīnu.
Malbeku. Jeilā tas ir populārs.
Jāprasa franču malbeks un tad jāizliekas,
ka saproti, no kuras darītavas tas nāk.
Nepiemini Vērmontu mātes klātbūtnē, labi?
Viņa nezina par mūsu izbraucienu.
Patiesībā, par laimi,
viņa nezina gandrīz neko, kas notiek manā dzīvē.
Jūtos priviliģēts, ka zinu tik daudz.
Precīzāk - ka to zināju augustā.
Kopš tā laika man ir daudz jaunumu.
Pastāsti par puišiem. Tas mani interesē visvairāk.
Atklāti sakot, esmu gudrāka par daudziem no viņiem.
Sēžu un vēroju, kā viņi pūlas atstāt iespaidu.
Ļoti uzjautrinoši.
Ja es būtu students, man no tevis būtu bail.
Gudra, nesaudzīgi vērīga,
bezkaislīgi reālistiska skaistule,
kas vērtē, veroties manī ar savām zaļajām acīm,
pamanot katru neveiklību.
Es nudien būtu šausmās.
Es neesmu nemaz tik biedējoša.
Pastāsti vairāk par Kūperu.
Man ir neērti.
Tas man īpaši patīk.
Pēkšņi tev sejā iesitas sārtums,
kas pēc mirkļa jau pazūd.
Šoreiz sārtums tik drīz nezudīs.
-Es labprāt... -Elizabete. Lerij.
Ceru, ka nepārtraucu ko svarīgu.
Nu, svarīgās lietas būs jāatliek.
Viņa ir pērle, vai ne?
Lūdzu, Hammersteina kungs.
Ilgi neaizkavēšu.
Lerij, es gribēju teikt...
Domāju, jums šis vakars nav viegls.
Nē, es esmu profesionālis, Oskar. Mēs abi tādi esam
un saprotam šī amata specifiku.
Lerij, vai jums patiešām patika izrāde? Man šķiet, ka komiskie numuri
man nepadodas tik labi kā jums.
Es smējos līdz asarām. Pat sasāpējās vēders.
Abi esam viena vecuma, bet daudz no jums mācos.
-Nē, Oskar. -Ar savu karjeru
-jūs rādāt ceļu. -Šaubos...
Jūs atbrīvojāt mūs visus.
Jūsu dziesmās angļu valoda beidzot skan dabiski.
Beidziet, man netīk klausīties savu nekrologu.
Oskar, šis ir jūsu vakars.
Jūsu un Dika panākumi ir mūsu visu panākumi.
Cilvēki atkal grib apmeklēt teātri.
Īstas izrādes. Mēs ar Diku nupat kaldinājām idejas.
-Brīnišķīgi. -Jā, esam iecerējuši vērienīgu
izrādi par Marko Polo - sava veida muzikālo cirku.
Diks ir sajūsmā.
Jūs rakstīsiet Liliomu.
Nu, ja izdosies dabūt tiesības.
Aizraujoši.
-Elizabete teica, ka esot jūsu protežē. -Beidziet.
"Viņa ir apsolītais pavasara skūpsts, kas izstiepj vientulīgo ziemu."
Lūdzu.
-Jūsu librets ir lielisks. -Izrādei, kuru spēlēja trīs mēnešus.
-Noskatījos divreiz. -Jūs...
Vai zini, par ko mēs runājam, Stīvij?
Very Warm for May. Producējis Makss Gordons.
Džeroma Kerna mūzika.
Alvina teātris. 59 izrādes.
Mans kaimiņš. Staigājoša muzikālā teātra enciklopēdija.
Bet es - muzikālā teātra izstaigātā pneimonija.
-Priecājos iepazīties. -Priecājos.
Kad izaugs, grib rakstīt mūziklus.
Tavs mīļākais tekstu autors?
Oskars.
Protams. Un kā tu vērtē manu darbu?
Patīk. Rakstāt asprātīgi.
Paldies.
Vietām nedaudz pavirši.
Puika pārguris. Tik gara diena.
Nāc, Stīvij. Priekšā tāls brauciens uz Doilstaunu.
-Gribi uz tualeti? -Neesmu noguris.
Viņš jautāja, kā vērtēju viņa darbu.
"Svarīgās lietas būs jāatliek"?
Cik žēl, ka man nav bērnu.
Kūpers.
-Nevajadzētu tev to stāstīt. -Stāsti.
Ņem vērā, ka esmu ieķērusies šajā puisī
jau ilgāk par gadu.
Paturi. Nāc te.
Renē, vai varu nopirkt piecas minūtes privātuma?
Protams, Lerij.
Paldies.
Pastāsti, kā viņš izskatās. Cenšos iztēloties.
Apollo? Zilas acis. Garš.
Tātad, muguras āda
-bija nevainojama... -Beidz.
Tavas dzimšanas dienas vakars. Izstāsti man visu.
-Bariņš draugu dodas... -Puiši vai meitenes?
-Gan, gan. -Labi.
Ko tu, Lerij! Esmu koledžas dāma.
Mani ved uz Mory's, kur sievietēm ieeja ir liegta,
bet mūs, slepus kā smaržīgu kontrabandu, ieved pa pagalma kāpnēm.
Un viena no meitenēm atvedusi līdzi pavadoni.
Kūperu?
Tas mani reizē grauj un sajūsmina.
Viņš ir manā tuvumā.
Svinības ieilgst,
uz galda krājas tukšas vīna pudeles.
Puse no mums ir nepilngadīgi,
bet bezkaunīgi flirtējam ar viesmīli, un neviens nemana.
-Dzerat savu franču malbeku. -Tieši tā.
Es kā labs skolnieks atceros visu.
Tāpēc visi tevi mīl, Lerij. Tu esi izcils klausītājs.
Tāpēc, ka neinteresējos par sevi.
Atgriežamies pie dzimumdienas uzdzīves.
Uz galda krājas tukšas vīna pudeles.
Tātad ir vēls.
-Un Mārdžerija... -Meitene, kas atveda Kūperu?
Viņa jau aizgājusi mācīties.
Viesi cits pēc cita streipuļo uz durvīm.
Ir pusnakts.
Un es sēžu viņam blakus.
Stāsti nesteidzīgi.
Vairāk par visu pasaulē es izbaudu
šos mirkļus kopā ar tevi.
Saņēmi vēstuli? Šovakar pie manis balle.
Man jāpalīdz mātei šeit...
Tā sāksies vēlu.
Tu paspēsi visu apdarīt šeit.
Spēlēs Golden Gate kvartets. Apsoli, ka atnāksi.
Centrālparka rietumdaļa, 320.
Teici, ka vēlies veidot dekorācijas un kostīmus.
Tur būs visi Ņujorkas teātra ļaudis.
Turpinām par Kūperu.
Labi.
Abi pametam Mory's.
Ir nevainojama novembra nakts. Pie debesīm vīd mēness maliņa.
Viņš apņēmis mani ar roku. Iereibuši cenšamies iet solī
un turēties viens otra skavās.
Viņam mugurā flaneļa krekls ar uzrotītām piedurknēm.
Bet tu to nepamanīji.
Viņš labi izskatījās!
Un tu?
Dzimšanas diena -
-man jāizskatās labi. -Smeķīgi.
Atspiežos pret viņa flaneļa darba kreklu
un zvēru,
ka spēju saost no viņa plūstošo vīrišķību.
Tajā brīdī debesīs ar milzīgiem violetiem burtiem vajadzētu uzrakstīt...
-"iekāre". -Labi.
Vienu mirklīti.
Iešu pēc ledus, ko iegāzt sev biksēs.
Gāz tā pavairāk.
Mēs nonākam viņa korporācijas pagrabā,
kādā bezgaumīgā, nolaistā bārā.
Dievs vien zina, cik daudz netiklības tur noticis.
Un tūlīt notiks vēl viena.
Jā.
Veselu gadu esmu vērojusi šo puisi,
sapņojusi par viņu, un te nu viņš ir.
Manā dzimšanas dienas naktī.
Vienīgais gaismas avots ir sīka, blāva lampa,
uz kuras abažūra ir zirgi un žokeji.
Kas atliek nabaga meitenei, Lerij?
Daudz laimes!
Viņš sāk izģērbties.
Vai tiešām gribi to dzirdēt?
Neliela interese ir.
Man ir kauns.
Jo galu galā nekas nenotika.
Nekas?
Kā mums abiem ezera būdiņā?
Nē.
Tas bija apzināts lēmums, vai ne?
Kas lika tā rīkoties? Saprāta balss? Mēs gan neesam saprātīgi...
Bet šoreiz...
Viņš vienkārši nespēja uzvilkt gumiju.
Nē.
Viņš centās vienreiz.
-Tad otrreiz. -Nē.
-Tad es mēģināju. -Beidz.
Nožēlojamākās desmit minūtes mūžā.
Kas vilkās kā desmit stundas.
Man žēl.
Vai zini, kas bija visļaunākais?
Viņš nejuta kaisli. Saproti?
Kaut ko murmināja, ka pie vainas vīns.
Ka...
Gumija esot par mazu. Tu spēj iedomāties?
Taču man tikmēr kļuva skaidrs,
ka viņš vienkārši nav...
Es nezinu, kāds ir pareizais vārds.
Varbūt viņš vienkārši mani nemīl?
Un tur nu neko nevar darīt, vai ne?
Reizēm meitene mīl puisi ar visu sirdi,
bet viņš pret meiteni ir vienaldzīgs.
Vai tu spēj iedomāties, kāda ir sajūta?
"Neviens mani nekad tā nav mīlējis."
Es tajā pagrabā iegāju ar puisi, kuru dievināju jau gadu.
Biju pētījusi viņa fotogrāfiju,
iegaumējusi tālruņa numuru.
Un te nu viņš bija, šis puspiedzēries treškursnieks,
kurš pat nespēja notēlot mīlu.
Un es tajā brīdī būtu samierinājusies
ar pliku kaisli.
Vai empātiju.
Bet nebija nekā.
Tikai lampa ar zirgiem.
Tu esi pelnījusi ko daudz labāku.
Jā.
Nākamajā rītā pavaicāju
biedrenei - kā meitene meitenei.
Viņa teica, ka vīrieši reizēm nespēj mīlēties, ja ir pārāk satraukušies.
Gribētos tam ticēt, lai justos mazliet labāk.
Bet...
...viņš nebija satraucies. Nebūt ne.
Viņš aizvēra acis,
it kā gribēdams noburt mani par kādu, kuru iekāroja.
Es jutos kā muļķe.
Es jutos pazemota.
Biju sašutusi par sevi, ka ļāvu kādam
likt justies tik nevērtīgai.
Izmēģinājām dažas radošas alternatīvas.
Nē.
Situācija kļuva arvien nepatīkamāka.
Visbeidzot, viņš teica: "Elizabet, varbūt citreiz."
Lūk, tāda...
Tāda bija mana 20. dzimšanas diena.
Bladāc.
"Jēzus raudāja".
Notika kas ļaunāks.
Nespēju klausīties.
Nu labi, spēju.
Bet stāsti tā, lai man nav kauns būt par cilvēku.
Tas būs grūti.
Apmēram pēc nedēļas
visi devās mājās brīvdienās.
Viņš man piezvana. Vai es gribētu pavakariņot?
Tu mani pazīsti. Nekādas pašcieņas.
Es saku "labi" un atkal dodos uz viņa brālības ēku,
kas atrodas zem milzīga ginkkoka.
Koka lapas ir nodzeltējušas,
tā stumbrs piesūcies melns ar lietu.
Prātoju, ka neko skaistāku neesmu redzējusi.
Pie sevis noteicu:
"Dievs tev dod otro iespēju."
Uzkāpjam viņa istabā.
Biedrs jau aizbraucis mājās.
Durvis aizcērtas,
un pēkšņi
vakariņas vairs netiek pieminētas.
Mirklis tiek izmantots!
Ar uzviju.
Kaisle gāžas aumaļām.
Mēs noraujam viens otra drēbes.
Saruna ir pārtrūkusi.
Un šoreiz
nav nekādas aizķeršanās.
Ne pirmajā, ne otrajā reizē.
Izbeidz.
Viņš man saka: "Novēloti sveicieni dzimšanas dienā, Elizabet."
Vai vēlies dzirdēt šī zemiskā stāstiņa beigas?
Kopš tās dienas neesam tikušies.
Tas bija novembrī, pirms vairāk nekā četriem mēnešiem.
Biju pilnīgi pārliecināta, ka viņš piezvanīs. Kaut vai seksa dēļ.
Nē. Ne reizi.
Gaidīju vēstuli.
Nekā.
Es, protams, piezvanīju.
Viņš centās ātrāk beigt sarunu.
Es uzrakstīju vēstuli.
-Četras lappuses bez atstarpēm. -Nē.
Viņš neatbildēja.
Es sevi pārliecinu, ka tas bija drudža izraisīts sapnis.
Ka drudzis beidzot pārgājis.
Un tas izklausās saprātīgi un loģiski.
Bet zini, kā ir patiesībā?
Ja viņš man tagad piezvanītu, tad šajā pašā brīdī
es visu pamestu
un trauktos kaut 30 stundas, lai pavadītu nakti ar viņu.
Kas ar mani notiek, Lerij?
Kāpēc tu brauktu 30 stundas, lai satiktu kādu, kurš tā izturējās?
Tāpēc, ka es viņu mīlu.
Tiešām?
Tas ir neloģiski. Vājprātīgi. Nožēlojami.
Nav pirmā reize, kad ar mani tā noticis.
Tā notiek bieži.
Man šķiet, ka nepazīstu cilvēkus.
Pirms daudziem gadiem uzrakstīju dziesmu
Sirds ir ātrāka nekā acs.
Dziesma nav laba, bet nosaukums gan.
Un man šķiet, ka tas ir patiess.
Saprāts nespēj savaldīt mīlas neprātu.
Un...
Un nav svarīgi, vai tas ir tā vērts vai nav?
Mēs ieguldām sirdi bezvērtīgās akcijās.
Un zinām, ka tās ir bezvērtīgas.
Tomēr nespējam tās izlaist no pirkstiem kā mazi bērni plīša lācīti.
Elizabete.
Saki man atklāti,
ko tu jūti pret mani?
Kā tu to domā?
Vai atceries,
kā ezera būdiņā, gaismas atspulgam dejojot ūdenī,
mēs runājām līdz vēlai naktij,
un es pieskāros tavam plecam...
Vai tajā naktī tu mani mazliet mīlēji?
Tu zini, ka mīlu tevi, Lerij.
Tiešām?
Tikai... ne tādā veidā.
Tu teici, ka brauktu 30 stundas, lai satiktos ar Kūperu.
Cik stundu tu brauktu, lai satiktos ar mani?
Man trīc rokas.
Pret tevi es jūtu ko saprātīgāku un dziļāku.
-Cieņu. -Paldies.
Pateicību par dāsnumu un nesavtīgumu, ko esi man parādījis.
Neviens nekad nav tā interesējies par mani.
Neesmu pelnījusi tavu draudzību. Esmu bezgala pateicīga par tevi.
Mūžam būšu pateicīga.
Es esmu pateicīgs par to, ka atdzīvināji mani.
Izbeidz.
Lerij! Šeit ir cilvēki.
Mirklīti!
Vai drīkstu tev ko jautāt?
Kaut ko, iespējams, pārlieku personisku.
Mani interesē tikai pārlieku personiskais.
Mana māte...
Zini, viņa strādā ģildē un pazīst visus.
Pagājušajā vasarā viņa ievēroja, ka tiekamies...
Es saprotu, uz ko tas ved.
Viņa man teica... Nezinu, kā to pateikt.
Vienkārši saki.
Labi.
Viņa man ne reizi vien teica:
"Viņš ir ne tikai divreiz vecāks par tevi,
bet viņu primāri neinteresē sievietes."
Un ko tu atbildēji?
Es teicu: "Māt, es esmu pārliecināta.
Zinu, ko mēs abi jūtam."
Ko mēs abi jūtam?
"Iracionālu dievināšanu".
Ja drīkstu vaicāt, ko tava māte zina par manu primāro interesi?
Piedod. Man vajadzēja klusēt.
Lūdzu, piedod man.
Par visām mūsu mātēm. Lai viņas žēlīgi klusē.
Es atvainojos. Tas bija stulbs jautājums.
Un es zinu, ko jūtu.
Pasaki savai mātei,
kad viņa sēdēs pie kamīna,
sapņaini skaitīdama savu atlīdzību par Oklahomu!,
ka Lerijs Hārts noreibst no skaistuma.
Uzsver vārdu "noreibst".
Viņš noreibst no skaistuma tur, kur to atrod.
Vīriešos, sievietēs, cigāru veikalu aromātos.
No neaptveramā skaistuma, ko saskata 20-gadīgā zaļacainā dzejniecē
ar diviem sīkiem vasarraibumiem uz kreisā vaiga.
Viss kārtībā?
Pie vainas mana cigāra sirds.
Lerij, Rodžerss meklē savu mēteli.
Nāku.
Iepazīstini mani!
Paldies, Renē.
Brīnišķīgi. Liels paldies.
Dik, es gribu tevi iepazīstināt ar savu protežē Elizabeti Vīlendu.
Tavu protežē?
-Sveiki. -Sveiki.
Tev būs lielisks paraugs, Lerij,
ja viņa spēs atturēties no burbona.
Viņa vēlas rakstīt, veidot scenogrāfiju un kostīmus.
Labi. Tiešām?
Rodžersa kungs, šīvakara izrāde,
manuprāt, bija brīnišķīga.
Sirsnīgi pateicos.
Labākais mūzikls, kādu esmu redzējusi.
Jauks kompliments.
Jūsu māte strādā ģildē, pareizi?
-Jā, Terēza Vīlenda. -Jā, Terēza.
-Tātad esat redzējusi daudz izrāžu. -Pārāk daudz.
Jā.
Es jūs saprotu.
Bet šīvakara izrāde attaisnoja visas manas cerības.
Pacilājoša. Viedi veidota. Apburoša.
Šī ir apķērīgākā jaunkundze, kādu esi man rādījis.
Man ir labs skolotājs.
Ko jūs rakstāt?
Pagaidām tikai dzeju.
Tā ir ļoti spēcīga.
Veidojat arī scenogrāfiju?
-Apgūstu skolā. -Skaidrs.
Labprāt palasītu jūsu dzeju.
Un aplūkotu skices. Šis ir mans privātais numurs.
Jūtos glaimota.
Neesmu redzējis Dorotiju. Tavas sievas šeit nav?
Viņa ir ceļā uz dzīvokli, kur tiksimies
aplūkot vēlās atsauksmes, Lerij.
Es priecātos, ja jūs mums pievienotos, Elizabet.
Jauki būtu uzņemt kādu jaunākas paaudzes pārstāvi.
Varbūt paskaidrosiet, kāpēc meitenes
kliedz sajūsmā par Sinatru.
Es nekliedzu par Sinatru.
Nē, viņa kliedz zem Sinatras.
Izbeidz, Lerij!
Lerij, arī tu esi laipni gaidīts.
Es centīšos, bet šodien būs sanākšana pie manis.
Golden Gate kvartets...
Es nevaru sacensties ar Leriju sanākšanu rīkošanā.
-Es labprāt atnāktu. -Ak tā?
Dik, tu nāc?
Jā, jā.
Vai jūs kāds aizvedīs?
Es varu aizvest ar taksometru.
Mēs braucam tūlīt. Nāksiet?
-Labprāt. -Lieliski.
Tikai jāpasaka mātei.
Esmu apzinīga meita.
Viņa ir tik jauka, ne?
Tiešām pārsteidzoša.
Vai jūs abi esat...
Nē, nē. Es viņu mīlu,
bet visi viņu mīl.
Tikai ne tādā veidā.
Sapratu.
Tiksimies vēlāk?
Pilnīgi noteikti.
Paldies par visu.
Rodžersa kungs.
Vīlendas jaunkundz.
Paldies.
Tiksimies vēlāk, Lerij?
"Ar dziesmu sirdī uzlūkoju jūsu burvīgo seju!"
Vai tev ir nācies satikt kādu un uzreiz saprast,
ka jūsu abu dzīves tiks neatgriezeniski izmainītas?
Tā jau man likās. Tu esi sentimentālists.
Cikos tu beidz darbu?
Man vēl jāslēdz bārs.
Kā ar tevi, Muzikant? Tu esi beidzis, vai ne?
Vēl ne.
Šovakar pie manis notiks liela balle.
Aizmirsu viņai pasniegt dāvanas.
Pēdējā laikā netieku galā ar piedurknēm.
Šajā plecā iemeties artrīts.
Būs jānēsā apmetnis.
Nopietni. Es viens pats atkal ieviesīšu apmetni.
Pirmizrāžu vakaros mani redzēsiet cilindrā
un apmetnī, traucamies cauri miglai ar sudrabotu spieķi.
Jūs šovakar atnāksiet, vai ne?
Viņa atnāks. Esmu drošs! Tā būs.
Viņa ieradīsies vēlu.
Un lieciet vērā, jo tas ir būtiski.
Kaut kad vēlu, varbūt ap pieciem rītā,
izdzērusi mazliet par daudz malbeka,
viņa pagriezīsies pret mani un teiks:
"Lerij, ko tu lasi?
Lerij, kad ir tava dzimšanas diena?"
Pirmo reizi mūžā
viņa interesēsies par mani.
Kaut kad taču tam beidzot ir jānotiek.
Visi viņai būs likuši vilties.
Bet es - nekad. Es sniegšu
mazu pieskārienu naktī.
Muzikant. Uzspēlē ceļojuma mūziku.
Zilais mēness
Tu redzēji mani, stāvam vienu
Gudrinieks.
Bez sapņa dvēselē
Bez mīlas sirdī
Nesalīdzināmi labāka par sūda The Surrey With the Fringe On Top.
Lerij, brauksi kopā ar mums pie Dika?
Brauciet vien. Es piekāpšu vēlāk.
Tu zināji, kāpēc tur stāvu
Sakot lūgšanu pār viņas stāvu
Kas izraisa manī sajūsmu stāvu
Nav slikti. Trīskārša vārda nozīme, tik jēgpilni.
Un tad tu parādījies manā priekšā
Vienīgā, kuras burvību smeļu riekšām
Un es dzirdēju kādu čukstam
Skauj mani ciešāk
Un pavēries ieraudzīju Zelta mēnesi savā priekšā
Zilais mēness
Lerij, es domāju, ka šis ir skaistas draudzības sākums.
"Vai nav romantiski?"
Ne gluži. Nē.
Zini, sākumā dziesmu nesauca Zilais mēness.
Es to nosaucu Sliktais katrā vīrietī.
Mēs to uzrakstījām filmai Manhattan Melodrama.
Džeks Robinss, agrāk Rabinovics, kura uzvārdu mainīja MGM studija,
dzirdēja dziesmu, izsauca pie sevis,
un, nolicis pastrami, teica: "Dik, man ļoti patīk melodija.
Tā ir spēcīgāka par citām.
Bet vārdi ir pārsmalcināti, Lerij!
Ne jau man, es saprotu, cik talantīgi jūs esat.
Bet rakstiet muļķiem un tumsoņām.
Citādi neviens nedziedās."
Es jautāju: "Kas tiem vainas?"
Viņš: "Es nespēju iegaumēt nosaukumu!
Zēni, uzrakstiet ko tādu, ko varu izreklamēt."
Es: "Kā tad man to nosaukt?"
Zilais mēness?
Ironiskā kārtā - tas kļuva par mūsu lielāko hitu.
Rodžerss un Hammersteins kļuva
par veiksmīgāko autoru duetu Amerikas mūziklu vēsturē.
Lorenss Hārts tiešām sacerēja piecas jaunas dziesmas atjaunotajai
izrādei A Connecticut Yankee, pirms tika atrasts pārdzēries
un paralizēts, sēžam lietū uz ietves netālu no Astotās avēnijas.
Pēc četrām dienām viņš nomira Doctors Hospital slimnīcā gaisa uzbrukuma laikā.
Iedvesmojoties no Lorensa Hārta un Elizabetes Vīlendas vēstulēm
Subtitrus tulkoja: Gundega Gulbe