Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
„Jis buvo energingas ir dinamiškas, su juo būdavo smagu.“ Oskaras Hamersteinas II
„Jis buvo liūdniausias mano pažįstamas žmogus.“ Mabelė Merser
Telegramos ir skambučiai
Oro paštu skriejo laiškai
Taip, žinau.
Atsakymas buvo „sudie“ Net susimokėti paprašė už tai
Mylėjau tik kartą
Ir ta meilė teko tau vienai
Trigubas rimas.
Viskas nutinka man
Šūdas.
Taip.
WQXR prisimena vieną žymiausių Amerikos dainų autorių
Lorensą Hartą, kuris vakar naktį mirė Manhatano „Doctors“ ligoninėje
nuo plaučių uždegimo komplikacijų.
Ponui Hartui buvo 48 metai.
Daugiau nei 20 metų Hartas drauge su partneriu Ričardu Rodžersu,
kuris kūrė muziką, Hartas – žodžius,
derino savo genialumą ir sukūrė daugybę garsių miuziklų-komedijų.
Dažnai vadinami Amerikos Gilbertu ir Salivanu,
Rodžersas ir Hartas bus prisimenami dėl tokių dainų kaip
„Mano linksmoji Valentina“, „Ta poniutė – paleistuvė“,
„Kur ir kada“, „Su daina širdy“, „Argi ne romantiška?“,
„Man širdis sustojo“, „Apžavėta“,
„Nežinojau, kuri valanda“, „Manhatanas“
ir „Mėlynas mėnulis“.
Prieš septynis mėnesius 1943 m. kovo 31 d.
Okla Okla Okla Okla Okla
Žinom, kad esam žemės dalis
Štai ir „didi“.
Ir kokia ta žemė didi Ir kai sakome:
„Valio! Valio! Valio!“
Mes tesakome: „Tu – šaunuolė, Oklahoma!“
Man reikia išgerti.
-Lori. -Pasimatysim vėliau, mama.
OK-LA-HO-MA
Oklahoma!
Valio!
„SARDI'S“ RESTORANAS
Mažasis baras UŽDARYTA
Gerai. Paskutinį kartą prašau. Padėk laiškus ant stalo.
„Jei Laslas ir siekis tau tiek daug reiškia,
niekas tavęs nesustabdys.“
Gerai, palengvinsiu tau reikalus.
Pirmyn, šauk. Padarysi man paslaugą.
Tik nepamiršk, kad aš nusitaikęs į tavo pimpalą.
Mažiausiai jautri vieta.
Jėzau! Kiek kartų matėm tą filmą?
Blogiausia frazė iš „Kasablankos“?
„Na, laužomas precedentas.“
„Laužomas precedentas?“ Kaip gali sulaužyti sumautą precedentą?
Ar jie tam Holivude išvis kalba angliškai?
Bet kokiu atveju, negali nemylėti Klodo Reinso.
Jo dėka filmas geras.
-Taip. -Žinai, kodėl jis toks puikus?
Jis pagrindinis aktorius ir jis žemas,
tai patvirtina, kad įmanoma būti ir tuo, ir tuo.
Ir man tai patinka.
Jis sako Ilsai:
„Madmuazele, jis iš tų vyrų, kad jei būčiau moteris,
ir manęs nebūtų šalia, įsimylėčiau Riką.“
Tik pagalvok. Su kuo jis galiausiai lieka filmo pabaigoje?
Kas nueina į rūką vienas šalia kito?
Rikas ir kapitonas Reno...
Kaip manai, kas vyksta
„Laisvosios Prancūzijos“ įguloje Brazavilyje?
Tos scenos jie negali parodyti.
Gerai. Geriausia frazė iš „Kasablankos“?
„Niekas niekada manęs taip stipriai nemylėjo.“
Argi ji nenuostabi?
Šeši žodžiai. „Niekas niekada manęs taip stipriai nemylėjo.“
Iš tiesų, ar kada ką mylėjo pakankamai? Nors pusėtinai?
Gali įpilti taurelę?
Sakei, jokiu būdu...
Aš tik žiūrėsiu į ją.
Pamatuosiu ranka jos gintarinį svorį.
-Sakei man... -Tiesiog įpilk.
Pasakojau, ką man sakė Elizabetė?
Mergina, su kuria čia susitiksiu.
-Turi omeny, ta... -Edi.
-Ką? -Nebūk stuobrys, gerai?
Jos motina įžygiuos čia bet kurią sekundę.
-Atsiprašau. -Rimtai.
Aš dievinu tą merginą. Sakau tau, tai daugiau nei seksas.
-Kas yra daugiau nei seksas? -Nesuprantu.
Ji visiškai nieko verta, bet argi ne visada taip būna?
„Neracionalus garbinimas.“ Ji tai taip vadina.
Ji irgi poetė. Minėjau?
Gali įpilti taurelę gazuoto vandens?
Vieną išgersiu, kita pasigėrėsiu.
Taigi, ši mergina...
Tu tikrai, žinai,
su dvidešimtmete studente, ką?
Tai sudėtingiau nei gali įsivaizduoti.
Palik butelį.
Tai vizualinis eilėraštis.
Nepasidalinai jokiom detalėm.
Žinai, koks mano slaptas šių metų tikslas?
-Koks? -Aš rimtai. Tikrai.
Mano slaptas tikslas yra liautis bijoti.
-Elizabetė Viland. -Jos mano!
Jėzau! Tik tiek tegauni už penkis dolerius?
Ir pristatymą, taip.
Lorensas Hartas?
Žinote, manau, esu girdėjęs šį vardą.
Ką tik užsidirbai dolerį arbatpinigių, vaiki.
Laužomas precedentas.
Ei, ji man jį padovanojo. Atsiuntė iš Niu Heiveno,
nes pasakiau, kad noriu kažko, ką ji būtų lietusi.
Jėzau! Atrodo, kad vėl būčiau 17-os,
tik nesu buvęs 17-os.
Iš vaiko iškart tapau atmata.
-Edi, įpilk vaikiui, gerai? -Ne, ačiū. Aš... dirbu.
Jėzau, tada ir reikia gerti.
Kuo tu vardu? Svenas, tiesa?
-Trojus. -Dar geriau.
Klausyk, Svenai, tu šį vakarą laisvas?
Edi, įpilsi vaikiui sušiktą taurelę?
-Taip. -Nes rengiu
didžiulį vakarėlį namuose.
Susirinks visi šou verslo atstovai.
Užsakiau „Golden Gate“ kvartetą. Rimtai.
Noriu, kad ateitum, atsivesk draugą,
atsivesk tuziną draugų.
Nesi nieko tokio matęs.
Gyvenu „Ardsley“, žinai? 91-ojoje, prie parko.
Tiesiog pasakyk registratūroje, kad atvykai į Lorenso Harto vakarėlį.
Turėsi pasakyti slaptažodį. Pasiruošęs jį išgirsti?
„Niekas niekada manęs taip stipriai nemylėjo.“
Lėčiau!
Koks gražus vaizdelis.
Ką, jūs negeriate?
Po kaupinos kvortos brendžio Kaip ramunė pražystu
Žinai šitą dainą?
Ne.
Mano linksmoji Valentina Miela, komiška Valentina...
Aš nelabai klausau radijo.
Sakei, žinai mane!
-Nežinai Rodžerso ir Harto dainų? -Žinau...
-Neprisimenu... -Paimsiu Manhataną
Bronksą ir Stateną...
Buvom ant „Time Magazine“ viršelio!
Mano nuotrauka kabo ant tos sienos...
Edi, kur mano nuotrauka?
Jie keičia jos vietą.
-Ką tu... -O kaip šita?
Mėlynas mėnuli
Šitą žinau!
Matei, kai stovėjau vienas
Be svajonės širdy
Be meilės slinko mano dienos
Prasčiausi žodžiai, kokius esu parašęs!
-Jūs tai parašėt? -Pavadinimas net ne toks turėjo būti.
Man patinka ta daina.
Atsiimsiu arbatpinigius.
Lauksiu tavęs vakarėly, Svenai!
Dr. Benderis aną vakarą sako,
kai pasakiau, kad vėl pasipiršau Vivjanai,
„Ji vėl mane atstūmė“,
jis sako: „Lari, apsispręsk.
Ar tu homoseksualus ar heteroseksualus?“
Sakau: „Daktare, aš duseksualus.“
Jis sako: „Ką tai išvis reiškia?“
Sakau: „Tai reiškia, kad galiu vienodai smaukytis abiem rankom.“
Lari! Čia yra dama.
Na, moterys irgi gali naudoti abi rankas.
Bet tam, kad būtum rašytojas, privalai būti vos ne omniseksualus, tiesa?
Privalai turėti savyje visus, kas vaikšto žeme.
Vyrus, moteris, arklius.
Kaip gali suteikti balsą visam pasaulio chorui,
jei viso pasaulio choro nėra tavyje?
Edi, kaip vadinasi stogus dedantis homoseksualas?
„Dengėjus“.
Už didingą ir šlovingą praeitį, kai visa tai buvo taip svarbu.
Grok toliau. Tu šaunuolis.
-Ačiū. Siekiu tapti kompozitoriumi. -„Sieki“?
Tai reiškia, kad kvėpuoji, tiesa?
Geriau užsirašysiu tavo vardą, jei prireiktų naujo partnerio.
Buvai šįvakar premjeroje?
„Oklahoma!“ Ir dar su šauktuku.
Faktas. Bet kokio pavadinimo, kuriam jaučiamas šauktuko poreikis,
reikėtų vengti.
Koks, sakei, tavo vardas?
Mortis Rifkinas. Bet prisistatau Morčio Raferčio vardu.
Niekas neatspėtų, kad tu žydas.
Sveikinimai premjeros proga OKLAHOMA!
Ką manote apie „Oklahomą“?
Ką manau apie „Oklahomą“?
Na, Krumply,
Krumply Orifkinai, taip tave vadinsiu,
buvau poroj išankstinių peržiūrų Niu Heivene,
kai jis dar vadinosi „Išvykstame!“ su šauktuku.
Buvau tikras, kad Dikas paskambins ir sakys:
„Lari, mes didelėj bėdoj.
Reikia, kad pralinksmintum spektaklį. Mums reikia įspūdingų komiškų scenų.“
Buvau pasiruošęs sakyti:
„Dikai, vietoj šito kaimietiško amerikonizmo,
padarykime kaimietiško amerikonizmo parodiją!“
Mintyse jau rašiau žodžius. Negalėjau sustoti.
Ar jis jums paskambino?
Juokauji? Buvo per daug užsiėmęs hitų rašymu.
Šįvakar sėdėjau savo ložėje ir žiūrėjau „Oklahomo, šauktukas“,
visą žėrintį, su rožinėmis švieselėmis,
kaubojiškomis skrybėlėmis ir besisukančiais lasais,
ir visiškai užtikrintai žinojau du dalykus.
Tai buvo 14 karatų hitas
ir 14 karatų šūdo gabalas.
Mano draugas buvo išankstinėje peržiūroje,
sakė, kad vienas geriausių spektaklių.
Spektaklis apgaulingas visais įmanomais lygmenimis.
Ir kalbu ne iš pavydo, gerai?
Šįvakar žiūrint tą spektaklį man širdis dunktelėjo.
O aplink mane žmonės kvatoja. Kvatoja iš trečiarūšių juokelių.
Norėjau griebti publiką už pečių ir pasakyti:
„Iš ko juokiatės? Nagi! Reikalaukite daugiau!“ Ir...
Rodžersas yra genijus.
Sakau tai nė sekundės nedvejodamas.
Tu pianistas. Žinai, kad neklystu.
Taip, jis gana geras.
Gana geras?
Niekas neturi tokio diapazono, tokio išradingumo,
puikių, aukšto lygio vyriškų melodijų, iškylančių viena po kitos.
Rodžersas yra šaltakraujis šunsnukis,
bet priverčia melodiją levituoti,
o tai yra didžiojo meno požymis – levitacija.
Jaučiu kai ką ypatingo
Tai ta akimirka. Girdi?
Kai tavo stuburas švyti
ir visas dainų rašymo aparatas staiga išsivaduoja iš gravitacijos.
Planetoje yra gal penki žmonės, kurie tai sugeba,
ir tas niekšas yra vienas iš jų.
O tada Oskaro Hamersteino II žodžiai.
Ką galiu pasakyti apie Oskarą?
Jis tuoj tuoj čia įžygiuos,
visi 2,5 metro,
žinai, Dikas šį kartą specialiai pasirinko aukštą,
tu tai žinai.
Ką galiu pasakyti apie Oskarą?
Jis toks žemiškas,
ir, pripažinkime, dauguma mūsų esame žemiški.
Bet yra akimirkų, prisiekiu Dievu,
yra akimirkų mano darbe,
kai sukuriu kažką didesnio už save.
Sutinku, tikrai.
Ačiū. Žodžiai buvo galingesni už muziką,
galingesni už personažus,
ir jie galbūt pusei sekundės priartėjo prie kažko nemirtingo.
Atleiskite už mano begalinę savimeilę, bet jie tai padarė,
ir jei niekas kitas to nepasakys, aš tai pasakysiu.
Parašiau keletą žodžių, kurie nugalės mirtį.
Kuklūs tikro lunatiko žodžiai.
Ei! Kai Šekspyras parašė
„Karališkos kolonos marmurinės
Trapesnės už eiles, kur nuolatos Tu gyvas būsi.“,
ar žmonės sakė: „Dieve, koks ego“?
Ne, jie sakė, kad jis genijus ir žino, kad jo darbai ilgai gyvuos.
Tai tu dabar Šekspyras?
Klausyk, „Oklahoma!“ laimės prakeiktą Pulicerį. Aš tai žinau.
Mokyklose jį statys nuo dabar iki pasaulio galo,
nes jis toks nekenksmingas.
Bet iš tiesų, kam reikia nekenksmingo meno?
Krumply, klausai manęs? Bandau atsakyti į tavo klausimą.
Argi Dievas mus atsiuntė čia tam, kad neįžeistume žmonių?
Bėda su „Oklahoma!“ yra ta,
ir ši bėda buvo ir originalioje pjesėje,
„Žaliuoja sušiktos alyvos“.
Ir Dikas iš pradžių man parodė tą pjesę, aišku?
Jis paprašė manęs ją adaptuoti, aš pasakiau „ne“,
ir man nerūpi, kad ji nostalgiška,
bet „Oklahoma!“ su šauktuku
kelia nostalgiją pasauliui, kurio niekada nebuvo,
ir ar tikrai nori rašyti spektaklį, kurio pagrindinio veikėjo vardas yra Garbanius?
Štai tau daina.
„Ei, Mo! Ei, Lari! Ką tik įlipau karvės šūdą!“
Turiu omeny, ar griežiu dantį?
Mes rašėme kartu ketvirtį amžiaus,
ir pirmasis spektaklis, kurį jis rašo su kitu,
bus didžiausias jo hitas. Ar griežiu dantį?
-Lari... -Taip, velniai rautų.
Bet turiu papasakoti tau apie Elizabetę.
Turiu išlieti širdį.
Prasideda. Dvidešimtmetė...
Ji netrukus čia pasirodys.
Rodžersas šįvakar bus čia, tiesa?
-Nesijaudink, supažindinsiu. -Būtų puiku.
Bandau parodyti savo dainas.
Na, klausyk ir mokykis.
Papasakosiu jums apie Elizabetę.
Ji turi tokį patraukliai...
nežemišką veidą.
Ką tai reiškia?
Žiūrėk, nupirkau jai dovanų.
Nupirkai jai kažką iš „Klein“?
Jai labai patiks.
Bet ji naudota. Ką darai?
APIE ŽMONIŲ VERGIJĄ V. MOMAS
Tai autentiškas pirmas leidimas.
Ji magiška, paslaptinga.
„Laukiau to visą gyvenimą.“
Čia taip sako Somersetas Momas, pameni?
-Aš? -Taip.
„Visada yra vienas, kuris myli, ir vienas, kuris leidžiasi mylimas.“
Tai tiesa, ar ne?
Aišku, reikalai prasti,
jei ieškai gyvenimo prasmės
knygoje, kurios pavadinime yra žodis „vergija“.
APIE ŽMONIŲ VERGIJĄ
Lari...
Ji mergina. Tiesa?
Gerai. Visada maniau, kad tave labiau domina...
Labiau domina?
Tai dabar tu mane analizuosi?
Ačiū, daktare Bakardi.
Klausyk, susipažinom „Jupiterio“ repeticijoje.
Ji nėra aktorė.
Ji studentė. Antrakursė.
Jeilyje. Ne šiaip kokioj mokykloj, tai skirta vaikinams.
Šita yra Dailės mokykla!
Bohemiškos deivės pilkais chalatėliais
maišo dažus ryto šviesoje.
Jai dvidešimt metų.
O tau kiek?
Man jaunatviški 47-eri!
Žinai, kaip ją vadinu laiškuose?
„Mano nepakeičiamoji Elizabetė“. Gali patikėti?
Jei galėčiau aprašyti, kas dabar dedasi mano širdy,
visa salė sklęstų ore.
„Oklahoma!“ užsidarytų iš gėdos,
jei išgirstų aštuonis barus to, kas dedasi mano širdy.
Šįvakar buvau aštuoniuose baruose, taigi, žinau.
Pirmyn!
Praėjusią vasarą atsibudau 4.30 val. ryto.
Ir per penkias valandas tesugebėjau...
Ko, po galais, tu žiūri į laikrodį?
-Lari, aš čia dirbu. -Ką, po galais, manai, aš čia veikiu?
Ir man už tai net nemoka. Gerai.
Dar gėlių...
Edi, įpilk Svenui dar vieną!
...Ričardui Rodžersui.
Jėzau, kiek šitos kainavo?
Šešiolika dolerių. Plius pristatymas.
„Dikai, nujaučiu, kad tau einasi kaip iš pypkės.
Su meile, Dorotė.“
Ji cituoja Oskarą?
Rašau su jos vyru 24 metus,
o ji cituoja Oskarą?
91-oji, prie parko, „Ardsley“. Būsime ilgai.
Gerai. Dar kartą ačiū, vyručiai.
Labas vakaras.
Suteik man malonumą sekundei.
Leisk man tau atkurti Elizabetę.
Gana! Ar permiegojai su ja, ar ne?
Nebūk stuobrys, Edi. Krumply, galim šnektelėti?
Taip, žinoma.
Tai permiegojot su ja, ar ne?
Elizabete!
Lari!
Mano nepakeičiamoji Elizabete!
Kaip džiugu tave matyti.
-Patinka šukuosena? -Labai.
-Žymiai geriau nei raudoni. -Sutinku.
Raudoni man irgi patiko. Bet dabar atrodai dar nežemiškesnė.
Eisiu pasiruošti.
Ne. Nupirkau tau gėlių!
-Neturiu žodžių. -Būna, kad sukeliu tokį efektą.
-Turiu tau tiek daug papasakoti. -Pavyzdžiui?
-Vėl rašau dienoraštį. -Tikiuosi, leisi paskaityti.
Ne. Didelė.
O Rodžersas gaus šitas?
Lari, mano mama griūtų negyva, jei pamatytų.
-Tau leidus. -Leidžiu.
-Pameni vyruką, apie kurį pasakojau? -Kuperį?
-Pagaliau tai įvyko. -Ne!
Taip.
Per mano gimtadienį. Mano 20-ojo gimtadienio naktį.
Gana dramatiška. Galėtum parašyti pjesę.
Miuziklą. „Jis prisikėlė“.
-Lari... -Tai velykinis miuziklas!
Labai religingas!
Tik patikslinsiu, kad tai beveik įvyko.
Tučtuojau patikslink!
-Vėliau papasakosiu viską. -Ne, reikalauju
trumpos versijos dabar.
Trumpos versijos? Gerai.
Jo nugaros oda buvo nepriekaištinga.
Turiu lėkti.
Supažindinsi su Ričardu Rodžersu, tiesa?
Vakarui nesibaigus
gausi gerą Diko gabalą.
Lari! Tu toks vulgarus!
Diko gabalą, juokinga. Ei...
Parašysiu visą miuziklą apie ją.
Jis bus įkvėptas tų Franko Kapros karo filmų „Kodėl mes kovojame“.
Šitas vadinsis
„Kodėl mes dulkinamės“.
O didžioji pabaigos baladė vadinsis
„Jo nugaros oda buvo nepriekaištinga“.
Žinoma, kai tau dvidešimt,
ką dar gali pasiūlyti mainais, jei ne savo kūną?
Dar nieko nesi nuveikęs, tiesa?
Įsivaizduoji, ką Elizabetė parašytų, jei pamatytų mano nugarą?
„Jo nugaros oda
atrodė kaip balta paklodė, ant kurios kažkas privėmė.
Jo birbynė atrodė kaip atsilikusio vienaragio ragas.“
Tik vieną...
kad ištverčiau sveikinimų jam dalį.
Lari.
Jos nugaros oda, kaip ir kitos jos dalys,
buvo nepriekaištinga.
Oho.
Kaip tokiame mažame indelyje gali tilpti tiek malonumo?
Viskas. Daugiau tikrai ne. Sutariam?
Dieve! Pasiilgau Geršvino.
Lažinuosi, kad mačiau „Porgį ir Besę“ daugiau nei bet kas kitas šiame mieste.
Geriausia citata iš „Porgio“:
„Kai Dievas sukūrė luošį, Jis norėjo, kad jis būtų vienišas.“
Ar susimąstei, kad tavo gyvenimas – pjesė,
ir kad 99 proc. jame vaidinančių žmonių...
neturi žodžių?
Jie tik masuotė.
O tu – tik masuotė jų pjesėse.
Gilu. Labai gilu.
-Ir aš turiu minčių. -Tikrai?
Maniau, tu tik masuotė.
Ar kas nors paims tas sušiktas gėles nuo mano baro?
Gerai!
Turi pamatyti ją mano akimis.
-Ką tik mačiau. -Ne, pirmą kartą.
Jei negali to pamatyti,
negali suprasti, kuo šis vakaras svarbus.
Pradedu galvot, kad nesidulkinot.
Noriu pabandyti su tavimi šį triuką, prieš parodydamas jai.
Jai nesakysiu, kad tai triukas,
sakysiu, kai tai eksperimentas, skirtas įrodyti,
kad tarp mūsų yra ekstrasensorinis ryšys.
Ji tiki visom tom nesąmonėm,
šneka nesustodama apie psichokinezę.
Nė žodžio nesuprantu, ką ji sako.
Sėdžiu, linksiu galva, galvoju:
„Ar ji tikrai su vynuogių spalvos liemenėle?“
Vėliau išmokysiu jus, berniukai, savo paties kortų žaidimo.
-Bybčiulpys Ramis! -Lari, rink žodžius.
Tave žeidžia žodis „bybčiulpys“?
Gerai, nenaudosiu jo. Duodu bybčiulpio
žodį. Bet leisk papasakoti tau apie pirmą kartą, kai ją sutikau.
Verčiau pamatyčiau kortų triuką.
Aš irgi.
Žinai, koks dalykas žemėje seksualiausias?
Pusiau pasistojęs penis.
Jėzau, Lari, niekas nenori to girdėti.
Ne su tavim kalbu.
-O su kuo? -Su savim.
Turiu kalbėti su įdomiu žmogum. Bet rimtai.
Pusiau pasistojęs penis yra pažadas.
Visiškai pasistojęs penis yra šauktukas.
Kaip rašytoją mane tai žeidžia. Per daug triukšmo, per daug paaugliška.
Istorija jau pasibaigusi.
Bet pusiau pasistojęs penis, ar jis pakils, ar ne?
Bet moterys man tuo ir patinka, kad neturi penių.
Man irgi.
Jos gyvena žymiai įdomesnėje emocinėje plotmėje nei mes.
Plotmėje, apie kurią tegalime pasvajoti.
Bet šis vakaras nėra skirtas plotmėms.
Tai Elizabetės portretas, ir tik Elizabetės.
Vėl prasideda.
Palauk, matei, kad ji graži, tiesa?
Turiu galvoje, jei ne klasikinio grožio, tuomet, koks tas žodis...
Gražūs papai.
Maži, bet labai viliojantys.
Norėčiau ją nutapyti.
Man tai atrodo intymiausias būdas pažvelgti į žmogų.
Ir mažiausiai sentimentalus.
Kad tiksliai atkurtum jos veido plokštumas,
dvi strazdanėles ant kairiojo skruosto.
Jūs man matytas. Esu matęs jūsų nuotrauką.
Jūs rašytojas?
Na, tuomet jums patiks ši istorija.
Nes ji yra apie...
Tai, kas neapsakoma?
Tai tobulas žodis.
Jėzau! Jūs E. B. Vaitas. Jūs „Endis“ Vaitas.
Negaliu apsakyti kaip mėgaujuosi jūsų esė.
Niekas man neteikia didesnio malonumo.
-Myliu jūsų kalbą. -Ačiū.
Myliu jūsų skyrybą.
Neperkelsi nė kablelio. Tiesa?
Jūs muzikas, Vaitai.
Tai jūs muzikas.
Žinote, kas jau kas, bet jūs įvertinsit šią istoriją.
Ši mergina, Elizabetė.
Aš... negaliu jai vaidinti. Suprantat, ką turiu omenyje?
Jai nebūtų įdomu. Ji niekada neklausia manęs apie mane.
Niekada. Ir manau, kad tai ne tiek abejingumas,
kiek abiejų pripažinimas,
kad ji tikrai įdomesnė nei aš.
Nuoširdžiai tai sakau.
Matėte jos plaukus, vyručiai?
Juos pirmiausiai pastebėjau, kai ji įžengė į teatrą praeitą liepą.
Atrodė, lyg ji kvėpuotų kitu oru nei aš.
-Man tai patinka. -Sakau jums, Vaitai,
iš jos išeitų puikus miuziklas!
Ir nereiktų nė vieno sušikto kukurūzo koto per visą spektaklį!
Ir, vyručiai, tik noriu pažymėti,
„Kukurūzas toks aukštas kaip dramblio kaušas“
yra kvailiausi žodžiai per visą Amerikos dainų rašymo istoriją.
Taip, ji visiškai logiška ir taip, ji skambi,
bet sušikto dramblio vaizdas
vidury Oklahomos kukurūzų laukų?
-Man patinka drambliai. -Taip, visiems patinka, Edi.
Endi, tik įsivaizduokit tai.
Klausau jos,
bet net nenumanau, ką ji kalbėjo,
nes aš tegalvoju:
„Palauk, kol pajusi jos šiltą žvilgsnį,
mąslų, mielą ir išmintingą.“
Galvojau apie ją, kai parašiau tuos žodžius.
Trys tobuli žodžiai, tobula seka.
Ir pasakykit, kuris kitas rašytojas būtų galėjęs išsisukti su žodžiu „mąslus“?
Kokia tai buvo daina?
Tik sakau, kai aš geras, aš labai geras.
Vien skambesys koks! Rašytojas tai ir daro.
Savo pažeidžiamumą dėvime lyg apsiaustą, kad visas pasaulis matytų.
Man patinka „apsiaustas“.
Nes jis antikvarinis, kaip ir mes.
Galiu pavaišinti gėrimu?
Žinoma. Kodėl ne?
Galiu sugalvoti tūkstantį priežasčių, kodėl ne,
bet jos negali konkuruoti su kodėl taip.
Edi, pasikliauk Viešpačiu ir pašlovink namų gydytoją!
Dar po vieną! Trupučiuką...
Žinot, kas man labai patiko jūsų esė apie Floridą?
Ta eilutė.
„Jūra atsako į visus klausimus ir visada tuo pačiu būdu... „Taip greitai?“
Jėzau.
Paimti garsą ir jį paversti į ką?
Amžinybės atodūsį.
Mano mažytė dovana.
Už poeziją, kuri liejasi ant mūsų iš tūkstančio netikėtų šaltinių.
Už jūsų poeziją.
Klausykit, jai dvidešimt, man – 47-eri.
Aptarkime tai kaip du protingi alkoholikai.
Iš pradžių viskas buvo lygiai taip, kaip atrodė.
Aš buvau jos mentorius ir, manau,
jos akyse buvau „svarbus teatro žmogus“.
Aš Šuberto teatre repetuoju „Jupiterį“,
spektaklis – visiškas chaosas.
Ir aš diskutuoju su Džoniu Grynu apie dainą
„Perduok linkėjimus Brodvėjui“.
Pamenu, kai vaikystėje įsimylėjau tą dainą.
Perduok linkėjimų senukui Brodvėjui
Ir pasakyk, kad būsiu ten labai ilgai
Iškart supratau, net būdamas vaikas,
kad tai eilutei greitį, neišvengiamumą suteikė vidinis rimas.
Ir ne tik „labai ilgai“. Bet ir „linkėjimų, Brodvėjus“.
Logiškai turėtų būti:
„Pasakyk senukui Brodvėjui, kad būsiu.“
Bet „linkėjimų“
skamba visai kitaip.
Krumply, žinai kokių Kohano dainų?
Ana ten! Ana ten!
Duokit žinią, duokit žinią Ana ten
Jankių atidunda būriai! Jankių atidunda būriai!
Dun-dun-dunda sau trankiai...
Mes tuoj būsim Mes tuoj būsim!
Ir negrįšim Kolei nesibaigs reikalai!
Žinai, ką jie iš tikrųjų dainavo per karą?
„Mes negrįšim. Ir palaidos mus tenai!“
Taip ir buvo.
Žuvusiųjų Didžiajame kare skaičius – 37 milijonai.
Galbūt būdvardis „didysis“ niekada neturėtų eiti prieš žodį „karas“.
Amen.
Ką Dievas galvoja, kai žvelgia į savo kūriniją
ir mato, kad vedami kilniausių motyvų,
mes pasiuntėme myriop 37 milijonus žmonių?
Štai kodėl visą laiką lyja. Dievas verkia.
Na, aš patriotas. Tikrai.
Tu kareivis. Telaimina tave Dievas.
Bet kiek jų mirs šį kartą?
Ar galėsime tai įvertinti skaičiumi?
Aš atostogose. Rūpinuosi mama.
Ji labiau išsigandusi nei aš.
Kada išvyksti?
Po dviejų savaičių jie mane grąžins į tą priešo irštvą.
Bradlio Byčą N. Džersyje.
Mokau Morzės abėcėlės vienam viešbuty.
Bradlio Byčas, kur taku vaikštinėja priešo agentai,
persirengę pagyvenusiomis žydėmis su kailiniais.
Anksčiau duodavausi su mergina iš Bradlio Byčo.
Tikrai?
Skaitėte tą straipsnį „Life“ apie Gvadalkanalį?
Prieš mūšį kareiviai
į vandenį mėtė sidabrinius dolerius
vietoj akmenų,
nes žinojo, kad niekada negrįš.
Aš negalėjau stoti į tarnybą. Dėl akių.
Kas yra? Jos atsimerkia?
Kalbant apie žmones, kurie negrįš,
norėčiau, kad perskaitytumėt.
Iš „Jupiterio“ programos.
Garsiai!
„Rodžersas ir Hartas,
jie kaip taksas ir kupranugaris.
Vienas mėgsta operą ir namų gyvenimą, kitas – naktinius klubus ir žmones.
Vienas yra vedęs, turi du vaikus,
kitas yra vienišas ir remia barmenus.“
Nėra už ką, Edi.
Mažylis, Laris, rūko cigarus –
didelius, juodus, mažus, rudus, visokius.
O Dikas, tai yra Rodžersas, rūko tik cigaretes.
Vienas eina miegoti apie 4.30 val. ryto, kitas niekada nesišlaisto.“
Tobulas veiksmažodis, ką?
Nepaisant fizinių ir temperamento skirtumų,
jų intelektai vienas kitą papildo kaip duona ir druska.
Jų individualių dainų skaičius gerokai viršija tūkstantį.
Tūkstantį dainų?
Jie aršiai nesutaria, bet nesimuša,
o per tuos daugiau nei 20 metų, kai dirba savo amatą,
niekad nedirbo su niekuo kitu, tik kartu...“
Iki dabar.
Įspūdinga.
Pats parašiau.
Ir nė vieno prakeikto „Mėlyno mėnulio“ paminėjimo.
Nusiunčiau Elizabetei savo natas. Jokio atsakymo. Nesuprantu.
Ji kalė.
Štai ką jie užrašys ant mano antkapio.
-„Ji kalė“? -„Lorensas Miltonas Hartas.
Jis nesuprato.“
Prie mano kapo sakys: „Žinot, ką?
-Aš irgi nesupratau.“ -Aš tikrai nesupratau.
-Ei, Lari, aš suprantu! -Tai klausyk.
Mudu su Elizabete kartu praleidome savaitgalį. Tikrai.
Vieną aistringą, transcendentinį savaitgalį vasaros pabaigoje,
prieš jai grįžtant į Jeilį.
Arčiau gryno nesavanaudiškumo nesu jautęsis gyvenime.
Tai buvo niuansuota, tai buvo gilu.
Kaip gilu tiksliai?
Klausyk, kloune. Aš ją sutikau,
ir pirmas dalykas, kurį jai pasakiau, buvo: „Atsiprašau,
bet jūsų stilius geriausias iš visų šiame teatre.“
Norėčiau turėti tos akimirkos nuotrauką.
Norėčiau turėti kiekvienos su ja praleistos akimirkos nuotrauką.
Man sunku tai tinkamai išreikšti. Bandau surasti...
Endi, padėkit man. Koks teisingas žodis?
Apžavai?
Ir žinot, kaip tai sunku.
Negalėjau patikėti, kad ji norėjo kalbėti su manimi.
Vis dairiausi po teatrą,
tikriausiai ten yra kažkas, kuo ji domisi.
Bet ne! Ji glaudžiasi teatro kėdėje šalia manęs,
kiek tai leidžia kuklumas.
Ir mano širdis daužosi kaip pašėlusi.
Ir aš niekada to nejaučiu, nei vyrams, nei moterims.
Bet ji vilki tokią geltoną vasarinę suknelę,
o teatre karšta.
Ir ji kalba su manimi valandų valandas.
Nuoga koja užmesta ant porankio.
Žinau, skambu kaip vidutinio amžiaus nupušėlis,
įsimylėjęs gražią studentę,
galbūt taip ir yra.
Bet žinote, ką?
Galbūt taip nėra.
Kartais jaučiu... ir nesijuokit,
po viso gyvenimo aklų susidūrimų su nepažįstamaisiais,
pagaliau radome draugą.
Galbūt tai apžavų apibrėžimas.
Vienas šviesos kupinas savaitgalis!
Turiu pabaigti tai pasakoti, kol ji negrįžo.
Ar klausote manęs?
Taip, ji buvo užmetusi kojas.
Tarsi visos mano kada nors parašytos meilės dainos
būtų turėję kažkokią žodinę ektoplazmą, staiga įgavusią žmogaus pavidalą.
-Ekto ką? -Tai gali būti jos motina.
Ji negali šito girdėti.
O kaip aš?
Tu tik masuotė.
-Gerai, bet man vis tiek mokės, tiesa? -Žinoma.
Man svarbu tai išsiaiškinti.
Tai buvo karštas vasaros savaitgalis,
ir aš, kiek įmanydamas nerūpestingiau, paklausiau,
ar ji norėtų pabėgti nuo miesto karščio,
praleisti kartu savaitgalį prie Danmoro ežero Vermonte.
Ir nė akimirkos nesudvejojusi ji tarė:
„Mielai, Lari.“
Sakau jums, Endi, tai mano tipo mergina.
Atsiprašau, atleiskite, tauškiu,
bet kaip kitaip apibūdintumėte tikrą
įsimylėjimo esamąjį laiką?
Ar tai yra tai?
Galbūt. Turiu omenyje, nieko blogo nepadariau, aišku?
Nepažeidžiau Mano įstatymo ar net Vidutinio amžiaus vyrų įstatymo.
Nupirkau jai Danmoro ežero paveikslą
iš kažkokio seno jūreivio Vermonte.
Nupirkau, kad ji prisimintų.
Kartą ten plaukiau baidarėmis.
Ei, Lari!
O tada?
Trečias veiksmas. Vėliau tą dieną
ji mėgavosi namelio šiluma.
Ant sienos kabo Taikonderogos forto vėliava.
Ji vilki mėlynus vyriškus darbinius marškinius atraitotomis rankovėmis.
Visa ji staiga prieinama man,
ši jaunystės, smegenų
ir raktikaulio dovana.
Paliečiau jos petį ir,
kaip vienas rašeiva kartą sukeverzojo:
„Mano širdis sustojo“.
Ji paėmė mano ranką ir tarė: „Lari,
palikime tai kitai dienai.“
Ir galiu pasakyti tik tiek, drauge,
kad yra reali tikimybė, jog šįvakar bus „kita diena“.
Truputį pasitraukite. Ponios, gražu!
Rodžersai!
Taip, gražu!
Gerai.
Dėkoju. Ačiū. Labas, labai ačiū.
Dėkoju. Ačiū.
Bravo!
Labai ačiū.
O dabar laikas tikrajam vakaro pasirodymui.
Edi. Patrauk šitą!
Ei.
Tai ar jis ją išdulkino?
Jis mano, kad gal šiąnakt.
Lari.
Kaip manai, ką ji jame mato?
Turtingą ir garsų vyruką, galintį padėti jos karjerai.
Manau, ji supranta, kad ją garbina
vienas didžiausių grožio mylėtojų.
-Žinai, ką dar manau? -Ką?
Manau, ji segi vynuogių spalvos liemenėlę.
Gerai, Rodžersai. Ponai, prašau, padarykim nuotrauką.
Gražu. Nagi. Gerai, plačiai nusišypsokit!
-Gražu. -Dikai!
O Dieve! Spektaklis gyvuos 20 metų!
Jis bus populiaresnis nei „Abio airiška rožė“!
-Matysim. -Ir daug gojiškesnis, galės gastroliuoti.
Ačiū, kad atvykai.
-Oskarai! -Lari.
Kai susitinkam, tu vis aukštesnis.
Ką galiu pasakyti? Žodžiai nuostabūs.
Poetiški, kai reikia poetiškų, juokingi, kai reikia juokingų.
Nei vieno prašauto rimo, malonūs ausiai.
Aš tik kvailys, kai šviesos pritemsta
Puiku! Girdėjai, kaip plojau?
Manau, plojai garsiausiai visame teatre!
Nes man patiko labiau nei bet kam kitam visame teatre!
-Leiskit atnešti jums gėrimų. -Ne, ačiū.
Lari, turi dvi minutes? Duokit mums minutėlę.
Atsiprašom, Oskarai.
Kalbėjom su Dvaitu Vaimanu apie „Konektikuto jankio“ sugrąžinimą.
Nuostabu!
Taip, galvoju paklausti Vivjanos Sigal.
Mein Gott! Jį rodys ilgiau nei „Oklahomą“!
Aš pats nupirksiu 50 vietų.
Turiu naują pavadinimą – „O, Kamelote!“.
Liksim prie „Konektikuto jankio“.
„Kamelotas su šauktuku“?
Gerai, nagi. Aš rimtai.
Aš visada rimtai. Todėl ir prajuokinu žmones.
Pagalvojau, jei tu pasiruošęs dirbti, galbūt...
Niekad nesijaučiau taip gerai.
Nenoriu trukdyti. Aš tik... Mums visiems tiesiog labai patiko.
-Tikrai? -Tai bus hitas.
Ačiū. Dėkoju.
-Jūs Gladisė? Taip. -Taip!
Malonu jus matyti.
Taip, aš... Galvojau ne tik prikelti kūrinį,
bet ir apie naują knygą.
Galvojom apie keturis ar penkis naujus numerius.
Kuriuos rašysiu aš?
Žinoma, kad tu. Rašysime kartu.
Jau 16 metų praėjo nuo to spektaklio?
-Jį reikia atnaujinti, nemanai? -1927-ieji! Vanderbiltai!
Gali būti naujas Rodžerso ir Harto spektaklis.
-Nauji juokeliai, dainos. -Naujos užuominos.
Satyriškai nupiešime visą karą.
Normavimas, gumos, nailono surinkimas,
naujas numeris Vivjanai.
Neskubėk su satyra.
-Sveiki. -Labai gražu.
Dėkoju. Ačiū.
Baigės škvalas, bet Kordelis Halas įsakymus pradėjo duoti
Atleiskit mergaitės, padėkit kurpaites Nuo šiolei teks meilę normuoti
Kaip įkišim Halą į Kamelotą?
Koks skirtumas?
Dikai! Iš „New York Journal-American“.
„Akys džiaugėsi taip pat, kaip ausys Ričardo Rodžerso muzika.“
-Gerai. -Taip, gražu.
Gerai. Gera pradžia.
Tai tu tam pasiruošęs? Jautiesi gerai?
Ar galėtum daryti tai rimtai?
Taip. Aš jau mečiau, Dikai. Rimtai kalbu.
Visą vakarą gėriau imbierinį alų.
Na, išskyrus šią sekundę, nes šią sekundę turime švęsti.
Tai geriausias miuziklas Amerikos teatro istorijoje.
Ne. Negersiu su tavimi, Lari.
Gerai.
Vidži! Nufotografuok!
-Ką? Ne. Lari, turiu... -Ne. Ei.
Rodžersas ir Hartas, vėl kartu!
Gerai, arčiau!
Noriu dešimt kopijų.
Puiku. Išrašyk čekį.
Taip.
Tai tu tam pasiruošęs?
Tai geriausia, ką girdėjau per 16 metų.
Tuo pačiu metu, manau, turėtume svajoti apie kažką visiškai naujo.
Nesutinki?
Nauji Rodžersas ir Hartas, kažkas nematyto.
Kažkas didelio!
Pradėkime nuo atnaujinimo.
-Žinoma. -Po trupučiuką...
-Taip, bet... -...nes manau,
-Paklausyk. -...galim kartu.
Kas taip nemano?
Bet noriu būti iš tų kompozitorių, kurie dirba ir su
kitais rašytojais.
Arlenas, Kernas, jis tau patinka.
Taip. Norėjau juo būti.
Bet turim dirbti profesionaliai.
Nuo kada taip nėra?
Noriu konkretaus laiko ryte, savo biure.
-Noriu laikytis grafiko. -Taip. Mes taip ir darom.
Nebenoriu tavęs ieškoti.
-Aš čia. -Žinai, ką turiu omeny.
Nenoriu skambint tavo motinai
devintą ryto,
kad atsikeltum per pietus.
Nenoriu, kad būtų kaip anksčiau.
Tik tiek.
Tai verslas, viskas.
Gal nederėtų apie tai kalbėti,
-bet norėjau... -Aš tenoriu...
-Geriausias tavo darbas. Tikrai. -Gerai, ačiū.
-Kas jis? -Noriu parašyti
tai, kas patiktų abiem.
Taip, mąstau tą patį.
Dikai! Bernsas Mentlas ką tik pasakė:
„Gryniausia ir patraukliausia amerikietiška muzikinė komedija
nuo „Šou laivo“.
-Nuo „Šou laivo“? -Taip.
Gerai.
-Tikrai įspūdinga. -Ačiū.
Turiu įsimylėti spektaklį, Dikai.
Turiu norėti jį rašyti labiau už bet ką pasauly,
būti tarp žiūrovų, kurie gaudo kiekvieną žodį.
Pradėsim nuo „Konektikuto jankio“,
-keturi-penki numeriai, o... -Klausyk.
Štai ką manau. „Marko Polo nuotykiai“.
Dikai! Nuostabus spektaklis.
Labai ačiū. Malonu jus matyti.
Įspūdingas. Įspūdingesnis nei „Džambo“.
Trijų arenų muzikinis cirkas.
Spektaklis trunka 4 val. su vakarienės pertrauka!
Tai didinga komiška opera. O scena – visas pasaulis!
Visus pašiepsime.
O tu juos pašiepsi iš muzikinės pusės.
Panaudosime visas nacionalinių miuziklų klišes.
Prancūzijos numeris, Italijos numeris,
kai jie pasieks „Tamsos širdį“,
kanibalai trauks „Porgį ir Besę“.
Bese, tu būti mano vakarienė!
Jėzau, Lari. Nagi.
Šis spektaklis bus toks naujoviškas.
Tai bus didžiausias iššūkis, kokį būsi turėjęs kaip kompozitorius.
Ir tai, kas nuleidžia ant žemės ir leidžia žiūrovams pasinerti į istoriją,
yra mergina.
Nežemiška mergina, kurią Markas Polas paliko užnugary.
Ji perpus už jį jaunesnė,
bet jis pirmą kartą per daugelį metų, gal ir išvis, jaučia tą meilės gemalą.
Jis keikiasi pirmoje scenoje.
Scenografija bus kaip „Daug triukšmo“...
-Taip. -Jis prisiekinėja, kad jam nerūpi
jokia moteris. Jis niekina meilę.
Bus numeris, pajuokiantis meilės dainas.
Ne. Lari, noriu kurti spektaklius, kurie turėtų emocinį pagrindą...
-Dikai, puiki muzika. Koks spektaklis! -Sveiki.
Ačiū. Jūs aštri kritikė.
-Ačiū. -Ačiū.
Pameni, pirmoje scenoje parodėme, kad jis yra prieš meilę?
Tada jis sutinka merginą. Ji nerūpestinga,
Skandinaviškos išvaizdos, su dviem strazdanomis ant kairio skruosto,
-tai absurdas. -Nedaryk to.
Ji gyvena socialiai, psichologiškai, seksualiai
kitoje visatoje nei jis, bet jis sužavėtas.
Jis stovi ten paralyžiuotas jos šviesiai žalių akių šviesoje.
Tai didžiausias tyrinėtojas pasaulio istorijoje,
ir visa tai jam nieko nereiškia, nebent tokiu būdu ji jį pamatytų.
Tai emocinis istorijos pagrindas.
-Gerai. -Paimame šį legendinį,
įspūdingą vyrą
ir priverčiame jį kraujuoti.
Pone Rodžersai, Robertas Hefneris. Esu Oklahomos miesto meras.
Mudu su Yva atvykom į Niujorką
-dėl spektaklio. -Gerai.
Sveiki atvykę. Baigsime pokalbį.
Jis bus su jumis po poros minučių. Gerai?
Dvi minutes. Ačiū. Tikiuosi, buvo verta.
-Tikrai taip. -Smagu jus matyti. Ačiū.
Gerai, nagi.
Ir jie tampa pora? Nagi.
Štai ko žiūrovai laukia, kad sužinotų!
Tai istorijos variklis.
Gerai, klausyk, Lari,
jei esi pasiryžęs rašyti,
tikrai tai parašyti ir perrašyti,
tuomet gali pavykti.
Bet aš tavęs nemaldausiu, Lari. Supranti?
Padirbam 15 minučių,
tu jau leki cigarų.
-Tai mane... -Gerai.
Tai mane varo iš proto.
-Aš daugiau to nebenoriu. -Dirbome 24 metus.
Sveikinu, Dikai!
Būtent tai ir darėm.
Gildijai seniai to reikėjo.
Taip. Tu visiškai teisus.
Aš su tavim nesiginčysiu, Lari.
-Kas ginčijasi? -Nežinau.
Vyksta karas,
ar kas nori žiūrėti, kaip kanibalai dainuoja „Porgį ir Besę“?
O ką jie nori žiūrėti?
Kaubojus, šėlstančius derliaus šventėje?
Na, taip. Pasirodo.
Tiesa, pamiršau.
„Oklahoma su šauktuku“ atkreipia dėmesį į karo apimtą tautą.
Manau, kiekvienas karys toje salėje šįvakar
pagalvojo, už ką kovojame,
gal sekundę ar dvi, bet pagalvojo.
Ir už ką tiksliai mes kovojame?
Mergaites languotomis suknelėmis, kurios negali pasakyti „ne“?
-Gerai. -Dikai. Nagi.
Kalbant tarp mūsų,
tie veikėjai neatpažįstami, nepanašūs į žmones.
Manau, daug kas juos atpažino. Atpažino meilę.
Jį tikrai reikia gelbėti.
Jie atpažino šeimą. Pasididžiavimą savo šalimi.
Pradedi kalbėti kaip Dendis Jankis.
Ten daug daugiau galima atpažinti, Lari,
ne tik būrį kanibalų.
Bet kanibalai daug juokingesni.
Dikai, turi ateiti ir paskaityti!
-Taip, palauk! Tuoj. -Gerai.
Gerai. Žinau, ką nori pasakyti.
Tik pasakyk, ką iš tiesų nori rašyti?
Koks tavo svajonių spektaklis?
Svajonių spektaklis?
„Oklahoma!“
Turiu omeny kitą.
Kalbame apie „Liliomo“ teises.
-Molnaro spektaklio? -Taip.
-Jis buvo nuvalkiotas 1909 m. -Taip?
Tikrai nori parašyti miuziklą apie kvieslį,
kuris sumuša savo merginą,
-miršta, prisikelia. -Manau, pavyks.
Pabaigoj visi mirę gali nusiimti savo aureoles
ir sakyti „Skaistykla!“
Klausyk, jei priversi, padarysiu.
-Tiesiog... -Ne, neversiu.
Oskaras tai padarys.
Ką Oskaras išmano apie amžių sandūros Budapeštą?
Jis suteiks jam amerikietiškumo.
Modernizuos jį.
Veiksmas vyks Meine.
Meine? Taip, su visa pagarba, Molnaro modernizavimas
-yra labai... -Turi tai paskaityti!
Ar čia „Times“?
Bertono Rasko apžvalga „World-Telegram“.
Vienos pagyros.
-„Times“ atneš netrukus. -Gerai.
Lari, turiu eiti. Atneša „Times“.
Gerai.
-Palinkėk sėkmės. -Mazel tov!
Kaip sako Meine.
-Dikai. Tai buvo tobula. -Ačiū.
Smagu jus matyti. Ar patiko?
Ką Dikas Rodžersas išmano apie Meiną? Jis pabarmicvintas, dėl Dievo meilės!
Kaip ilgai jie pardavinės tą pasaką?
„Tikėkit, turėkit vilties, mirę prisikels ir mus paguos!“
Kurgi ne.
Įpilk dar vieną taurelę, Edi. Tikrą.
Išgersit kartu, Endi? Prašau.
Kaip laikaisi?
Žinai, kai vestuvėse sakoma „laimėje ir varge“?
Manau, kalbant apie mano gyvenimą, įžengiau į „vargo“ fazę.
Ir tai įvyko taip tyliai, kad net nepastebėjau.
Ar kada taip jauteisi?
Kiekvieną gyvenimo dieną.
Ačiū.
Kartais pagalvoju: „Net Dievui neberūpiu“.
Turėjau hitų,
mylėjau nedidelį, brangų būrelį žmonių.
O dabar jis užvertė puslapį.
Jaučiuosi persenęs.
„Persenęs“. Tai gerai, ar ne?
Reiškia, kad pimpalas nebedirba.
Dėl to nežinau to žodžio.
Įtraukit ir mane į sąrašą.
Pastebėjot, kad paukščiai grįžo į Centrinį?
Prie ko dirbat šiuo metu?
Prie knygos vaikams.
Turbūt perdegiau rašydamas tas esė,
nekaip sekasi.
Kalbant apie rašymą,
ir aš perėjau į „vargo“ etapą.
Apie ką jūsų istorija?
Ir aš norėčiau žinoti.
Apie kiekvieno kelionę?
Ieškojimą to, kas tobula ir nepasiekiama?
Neapsakoma!
Turbūt per sudėtinga, kad būtų galima perteikti knygoje vaikams.
Turiu jums eilutę.
„Jis visą naktį vaikėsi ją aplink lovą, kol galiausiai suprato,
kad ji neapsakoma.“
Nenorėjot pasakyti „nepamylima“?
Dar geriau.
Žinot, kas rytą būnu parke,
paleidžiu pelę, kurią vis pagaunu virtuvėje.
-Tikrai? -Turiu mažą stiklinę dėžutę,
kuri pagauna pelę, bet nenužudo.
Ir kiekvieną rytą ateinu į virtuvę,
ir ji ten būna, šaldytuvo apačioje.
Mano mažas rudas peliukas, laimingas valgo krekerį, kurį jam palikau.
Ir kiekvieną rytą nunešu jį į parką,
atidarau dėžę. Jis liuokteli tris metrus, nuskuodžia į krūmynus.
O kitą rytą, po velnių,
jis vėl dėžutėje!
Iš kur žinot, kad tas pats?
Atrodo taip pat.
Jis atrodo taip pat niujorkietiškai, kupinas pasmerktos vilties.
Bet kaip jis užlipa į 19 aukštą?
Gal pamoka durininkui.
Žinot, šįryt jo nebuvo.
Tik krekeris gulėjo dėžutėje.
Iš tiesų, labai pasiilgau mažylio.
Manau, pradėjau su juo tapatintis.
Ar jis turi vardą?
Vadinu jį Stiuartu.
Su „J“ ar su „I“?
Su „I“. Nieko įmantraus. Tiesiog eilinė viduriniosios klasės pelė.
Manau, turėsiu atsiprašyti.
Visas šis džiūgavimas nukeliavo į mano šlapimo pūslę.
„Agnesė de Mil daro stebuklus
ir kuria originalius šokius, atitinkančius istoriją ir melodijas.
„Oklahoma!“ yra šviežias...“
Gerai, žinau juokelį.
Kaip vadina stogus dedantį homoseksualą?
Nežinau.
Velnias, pamiršau.
Labai juokinga.
„Po spektaklio kūnas eina šiurpuliukais, tiesiog nepakartojama!“
VYRŲ TUALETAS
Žinai, kai Atkinsonas parašė tą kritiką apie „Draugužį Džo“, pameni?
„Niūru ir be džiaugsmo.
Ar galima pasemti saldaus vandens iš užteršto šulinio?“
Verkiau. Toks įžeistas buvau.
Verkiau Vivjanos Sigal glėby.
Ji apkabino mane ir pasakė:
„Istorija parodys, kad jis neteisus, mielasis.“
Argi ne mieliausia,
ką kas galėjo pasakyti?
Ji iš tikrųjų vadina mane „mieluoju“.
Oho.
„Time“ žurnale rašė:
„Tiems, kas gali palikti moralę vestibiuly,
„Draugužis Džo“ yra oho.“
Kokia čia šūdina pagyra?
-Kalbu apie „Draugužį Džo“. -Taip.
Nemačiau to.
Volkotui Gibsui labai patiko tas spektaklis.
Sakė, kad tai buvo „Dainų ir šokių spektaklis
su gyvomis trimatėmis figūromis,
kalbančiomis ir besielgiančiomis kaip žmonės.“
Matot? Na štai.
Šįvakar mane supažindinsit su Rodžersu, tiesa?
Šlapinimasis man virto dviejų veiksmų spektakliu
su trumpa pertrauka.
Myliu Vivjaną. O Dievuliau.
Jos gailiaširdiškumas.
Sakiau? Vadina mane „mieluoju“.
Buvome „Starlight Roof“.
Pasisukau į ją ir sakau: „Vivjana, ar tekėsi už manęs?“
Taip ir pasakiau. Tiesiai jai į akis.
Ar įsivaizduoji, kiek drąsos reikia pasakyti tai moteriai?
Niekad net nesvajojau apie tokią drąsą.
Taip. Tai buvo akimirka.
Antrą nakties, grupė grojo „Esu girdėjęs tą dainą“.
Ji pasakė: „Myliu tave, mielasis,
bet ne tokia forma.“
„Ne tokia forma.“
Trys žodeliai.
Dvylika raidžių, kurios reiškia
„Žaidimas baigtas, vėpla.“
„Pagalvok apie tai“, pasakiau jai.
Paėmiau jos ranką, nagai buvo nulakuoti šviesiai pilkai...
Dabar... galiu išgerti.
Priminsiu, ką Maikas Todas sakė apie „Oklahomą!“ Niu Heivene:
„Nėra juoko, nėra krūtų, nėra šansų“?
Dabar turime šansą. Gerai, perskaityk garsiai.
Nuostabu. Štai ką Nikolsas pasakė „Times“.
„Nuostabu – artimiausias būdvardis,
nes ši Gildijos ekskursija
apjungia gaivų ir užkrečiantį linksmumą, manierų žavesį,
gražią vaidybą, šokį ir dainavimą
bei Ričardo Rodžerso muziką, kuri irgi nepakenkia,
nes tai vienas geriausių jo kūrinių.“
„Pono Rodžerso muzika niekada nestokoja gracijos,
bet retai kada ji buvo taip gerai integruota kaip „Oklahoma!“
„Jis sukūrė valsų, meilės dainų, komiškų dainų ir pagrindinį numerį,
kurį atitinkama valstija turėtų nedelsdama įteisinti
kaip savo himną.“
„O, koks gražus rytas“ ir „Žmonės sakys, kad mes įsimylėję“
keliaus į daugybę muzikos automatų visoje šalyje.
„O graudi giesmė, pavadinimu „Vargšas Džiudas“, kuriame herojus
bando įtikinti savo varžovą pasikarti,
yra nepaprastai komiška.“
„Ūkininkas ir gyvulininkas“ bei „Karieta su kutais“
taip pat nusipelnė būti paminėtos jau vien dėl to, kad jos gana arti tobulybės.“
Perskaityk tai dar kartą.
„...dėl to, kad jos gana arti tobulybės.“
Užrašykite tai ant stogelio!
„Gana arti tobulybės.“
Nagi, visi! Vakarėlis viršuje! Tortas ir šampanas.
Oskarai! Bravo.
Sveikinu.
Galime šnektelėti?
Galima vėliau, Lari?
Ne. Tik sekundę. Turiu pasakyti kai ką svarbaus.
Minutėlę su muzikos genijumi.
Noriu pasakyti tau vieną dalyką, Dikai.
Sekundėlę, Dikai. Tai svarbu.
Pamenu, kai apie tave išgirdau,
tu buvai tik Morčio Rodžerso jaunėlis brolis.
-Kiek tau buvo, 17-a? -16-a.
-Man buvo 23-eji. -Šaunuolis.
Taip, išmintingas vyras.
Kai pirmą kartą išgirdau tave grojantį,
žinojau, kad tu talentingas.
Nebuvau tikras, ar aš talentingas,
bet tą popietę kažką išgirdau.
Originalumą, melodiją, graciją...
Nagi, Lari. Liaukis. Kas tau yra?
Visą gyvenimą dirbai dėl šio vakaro, Dikai.
Niekas už tave daugiau nedirbo. Niekas labiau to nenusipelnė.
Gerai, ačiū. Ačiū, Lari.
Gerai, to ir norėjau... Eik... pasimėgauk vakarėliu.
Pažiūrėk į mane.
Kursime kartu „Konektikuto jankį“, naujai.
-Taip. -Parašysime keturias-penkias dainas.
-Jau turiu minčių. -Taip?
Taip. Ir jei parašysiu kelis „Marko Polo“ puslapius,
galiu tau atsiųsti?
Ar reikia klausti? Lari, aš tau skolingas savo karjerą.
Vasaros kelionės į Niagarą Ir į kitas vietas
Paaštrina visus mūsų rūpesčius...
Pameni, kai išgirdom ją per radiją?
Tavo tėvų svetainėje. Mūsų pirmasis hitas.
Tai buvo viena nuostabiausių akimirkų mano gyvenime.
-Man buvo 22-eji. -Sakau tau, prisiekiu Dievu,
mūsų geriausias kūrinys dar priešaky.
Taip, naujas „Konektikuto jankis“!
Taip. Didesni dalykai.
-Dikai, ateik čia. -Gerai. Ateinu!
„Markas Polas“ bus spektaklis apie džiaugsmą...
bet sunkiai užtarnautą džiaugsmą, nesentimentalų džiaugsmą.
-Kuo blogas sentimentalumas? -Ką? Tai per lengva.
„Oklahoma!“ per lengva?
Tai, kad vyrukas užkariavo merginos širdį?
Lari, ką tik nurašei visas kada nors parašytas
muzikines komedijas.
Tada per lengva man.
Girdėjai žiūrovus šį vakarą?
Taip.
1600 žmonių nemanė, kad buvo per lengva.
Sakai, kad 1600 žmonių apsiriko?
Tik sakau...
kad mes su tavimi galime sukurti kažką daug sudėtingesnio emociškai.
Nereikia pataikauti auditorijai...
-Mes su Oskaru pataikaujame? -Ne.
-Berlinas pataikauja? -Man jis patinka.
-„Baltos Kalėdos“ pataikauja? -Netikiu „Baltom Kalėdom“.
Gerai.
Gal žiūrovai pasikeitė.
Na, jie vis dar nori juoktis.
Jie nori juoktis, bet ne taip.
-Kaip ne taip? -Ne tavo forma.
Jie nori juoktis, bet ir paverkti.
Jie nori jausti.
Tu mano seniausias draugas.
Tu...
esi unikalus.
Atrodo, rašai man nekrologą.
-Tik sakau. -Aš čia, dabar.
-Pasiruošęs dirbti. -Taip?
Ir esi pasiryžęs grįžti į „Doctors“ ligoninę?
Man nereikia grįžti į „Doctors“ ligoninę,
ir psichiatro man nereikia.
-Labai ačiū. -Tik bandėm tau padėti, Lari.
Kas tie mes? Tu ir Oskaras? Padėti man?
Manai, tai Oskaro nuopelnas?
„Oklahoma!“ bus didžiausias tavo karjeros hitas.
-Tu to nežinai. -Liepei tam asilui Kronui
tvarkyti mano pinigus. Dabar negaliu...
Padariau tai tavo brolio prašymu.
Tedis maldavo...
Gal tada jūs su Tedžiu rašykit žodžius.
Aš rašiau žodžius.
Ką tai reiškia?
„Jupiteris“? Ar patogiai pamiršai?
Ką pamiršau?
Kaip mes su Loganu meldėme papildomų priedainių, posmų,
o tu buvai toks girtas, kad net nepasirodei.
Taigi, taip, turėjau rašyti žodžius.
-Neparašei nė sušikto žodžio... -Iš kur žinai?
-...tam spektakliui. -Iš kur žinai?
Tavęs net nebuvo...
Žinai, ką?
Nesiginčysiu šį vakarą
Man patinka ginčytis.
O man ne.
Klausyk, atsiprašau.
Man nesvarbu, jei mane užgaulioja.
Man tai nieko nereiškia.
Bet niekas neužgaulios mano darbo. Tik jį teturiu.
Tavo darbas puikus. Tai ne bėda.
Tavo darbas buvo puikus kiek tave pažįstu.
Dar prisimeni?
Kaip stovėjai su šlepetėmis ir dryžuotu chalatu?
Taip, su trumpa barzdele vienuoliktą ryto.
Prisiminsiu tą dieną iki gyvenimo galo.
Gerai.
-Turiu eiti. -Žinau.
-Visa trupė laukia. -Žinoma.
Keturias ar penkias dainas?
Sakau tau, jau turiu minčių!
Didžiulė komedija Vivjanai
apie tai, kaip ji nužudė visus iki vieno savo buvusius vyrus.
Gali būti juokinga.
Galime pavadinti „Tegyvuoja mūsų meilė!“
Viskas gerai, Lari?
Kas nutiko Vaitui?
-Išėjo. -„Taip greitai?“
Dar tiek daug norėjau jam pasakyti.
Gal ir jis buvo masuotė.
Dar vieną?
Paskutinė, Lari.
Žinai neefektyvų bliuzą?
Nes aš dar jo neparašiau.
Ant to butelio turėtų būti mano nuotrauka.
„Viskis, kuris pavertė Lorensą Hartą nesamdomu.
Pirk karo obligacijas“.
Žinai, pradėjau viską neteisingai girdėti.
Aną vakarą klausiausi, kaip viena dainininkė pasakojo
apie „savo cigaretės širdį“.
Pagalvojau: „Tai originali metafora,
„Mano cigaretės širdis“.
Tada supratau, kad ji dainuoja „Mano slapta širdis“.
Aš irgi nieko nebeprisimenu.
Toks turėtų būti mano autobiografijos pavadinimas:
„Pertrauk mane, jei jau tai pasakojau“.
Ir visą tekstą atspausdinsime du kartus.
Ne, aš rimtai. Esu matęs ją tai darant anksčiau.
Jei tik vėliau vakare nebus šokių.
Atsargiau...
Mano nepakeičiamoji Elizabetė!
Lari!
-Tau patinka? -Tai...
Oskaras Hamersteinas sakė, kad aš perlas!
Jis taip moka parinkti žodžius.
Džordžai, čia Lorensas Hartas.
Man tikrai didelė garbė su jumis susipažinti.
Neprieštarautum, jei dvi minutes pasikalbėtume su Elizabete dviese?
Tada ji bus tavo.
Visai neprieštaraučiau,
jei tik pažadėtumėt man autografą prieš man išeinant.
Jis ketvirtakursis Jeilyje.
Studijuoja muziką, bet nori tapti režisieriumi.
Režisieriumi. Kuo tu vardu?
Džordžas Hilas.
Štai tau patarimas, būsimas režisieriau Džordžai Hilai.
Nori patarimo?
Būtų garbė.
Saugokis meilės istorijų.
Galvok apie draugysčių istorijas.
Ten tūno išties tvirti dalykai.
Ačiū. Prisiminsiu.
Pasimatysim vėliau, Džordžai.
Mama ką tik padovanojo.
Mane tai labai sujaudino.
Mano gerai užgrūdintas raktikaulis.
Atsargiai. Mano mama...
Gerai.
Atsiprašau. Žinau, kad tavo gimtadienis tik lapkričio 19 d.
Aš skorpionas.
Neturėjau nė menkiausios abejonės.
Ar gavai mano išsiųstas natas?
Buvau taip užsiėmusi egzaminais, kad atidėjau jas į šalį ir...
Ir pamiršau apie jas. Bet dabar turiu laiko. Pažadu.
Paprašysiu draugo,
kad man sugrotų visas tas dainas.
Neskubėk.
Tuo menas ir nuostabus, ar ne?
Jis tavęs laukia.
Ačiū už laiškus, kuriuos man parašei.
Man labai patiko juos skaityti.
Mano kambariokė nepatikėjo, kad susirašinėju su Lorensu Hartu.
Pamenu, Vermonte gėrei raudoną vyną.
„Malbec“. Jis populiarus Jeilyje.
Paprašai prancūziško „Malbec“, o tada vaidini,
kad gali atskirti, iš kurio jis vynuogyno.
Neužsimink apie Vermontą prie mano motinos, gerai?
Ji nežino apie mūsų išvyką.
Tiesą sakant, ačiū Dievui.
Ji nežino apie 90 proc. to, kas vyksta mano gyvenime.
Jaučiuosi privilegijuotas, kad žinau.
Ar žinojau rugpjūtį.
Nuo to laiko daug visko įvyko.
Na, papasakok man apie vaikinus. Štai kas mane domina.
Jei atvirai, aš daug protingesnė už daugumą jų.
Tad aš tiesiog sėdžiu ir stebiu, kaip jie bando mane sužavėti.
Tai gana linksma.
Jei būčiau studentas, manau, tavęs bijočiau.
Ši protinga, negailestingai pastabi,
piktdžiugiškai nesentimentali gražuolė sėdi ten,
vertina mane kažkur už tų žalių akių,
žymisi visas neapgalvotas klaidas.
O Dieve, būčiau persigandęs.
Ne tokia aš jau ir bauginanti.
Papasakok daugiau apie Kuperį.
Man gėda.
Man tai patinka,
tave išlieja raudonis,
o po sekundės jis praeina.
Šis gali laikytis žymiai ilgiau.
-Norėčiau... -Elizabete. Labas, Lari.
Tikiuosi, nepertraukiau nieko labai svarbaus.
Na, svarbūs reikalai turės palaukti.
Ji perlas, tiesa?
Nereikia, pone Hamersteinai.
Patrukdysiu tik sekundę.
Lari, tik norėjau pasakyti...
Pirmiausia, suprantu, kad tau šis vakaras tikriausiai sunkus.
Ne, aš profesionalas, Oskarai. Mudu abu profesionalai,
suprantame verslo pobūdį.
Lari, ar tau tikrai patiko spektaklis? Nemanau, kad komediją rašau taip gerai,
kaip tu. Tai ne mano stiprioji pusė.
Kvatojau iki ašarų. Teko išsišnarpšti.
Mes vieno amžiaus, bet tu visada buvai mokytojas.
-Ne, Oskarai, aš... -Ne, visa tavo karjera...
-tu parodei mums kelią. -Abejoju...
Tu mus išlaisvinai.
Tavo dėka amerikietiškos dainos skamba kaip amerikietiška kalba.
Liaukis. Nemėgstu panegirikų, ypač savų.
Oskarai, šis vakaras yra tavo.
Tavo ir Diko sėkmė yra mūsų visų sėkmė.
Žmonės pagaliau vėl nori eiti į teatrą.
Tikrą teatrą. Mes su Diku svarstėme kelias idėjas.
-Nuostabu. -Taip, turime mintį sukurti įspūdingą...
spektaklį apie Marką Polą... didžiulį... lyg muzikinį cirką.
Dikas džiūgauja.
Sakė, adaptuosi „Liliomą“.
Jei pavyks susitarti dėl teisių.
Skamba šauniai.
-Elizabetė sakė, kad ji tavo globotinė. -Liaukis.
„Ji – pažadėtas pavasario bučinys, dėl kurio vieniša žiema atrodo ilga.“
Prašyčiau.
-Parašei puikius žodžius. -Spektakliui, kurį terodė tris mėnesius.
-Mačiau jį dukart. -Tu...
Žinai, apie ką kalbame, Styvi?
„Labai šilta gegužė“. Prodiuseris – M. Gordonas.
Muzika Džeromo Kerno.
„Alvin“ teatras. 59 pasirodymai.
Mano kaimynas. Jis vaikščiojanti muzikinio teatro enciklopedija.
Aš vaikščiojantis plaučių uždegimas muzikiniam teatrui.
-Malonu susipažinti. -Malonu.
Užaugęs jis nori rašyti miuziklus.
Mėgstamiausias autorius?
Oskaras.
Žinoma. Ką manai apie mano darbus?
Man jie patinka. Jie juokingi.
Ačiū.
Kartais kiek skystoki.
Jis labai pavargęs. Buvo ilga diena.
Nagi, Styvi. Laukia ilgas kelias iki Doilstauno.
-Nori į tualetą? -Aš nepavargęs.
Jis paklausė, ką manau apie jo darbus.
„Svarbūs reikalai turės palaukti“?
Kaip gailiuosi, kad neturiu vaikų.
Kuperis.
-Negaliu patikėti, kad tai pasakoju. -Nagi.
Nepamiršk, kad buvau beviltiškai įsimylėjusi
daugiau nei metus.
Laikyk. Ateik čia.
Renė, galėčiau nusipirkti penkias minutes privatumo?
Žinoma, Lari.
Ačiū.
Papasakok, kaip jis atrodo, bandau jį įsivaizduoti.
Apolas? Mėlynos akys. Aukštas.
Tai praktiškai jo nugaros oda
-buvo nepriekaištinga. -Liaukis.
Tavo gimtadienio vakaras. Pasakok viską.
-Grupelė draugų... -Vaikinų, merginų?
-Ir tų, ir tų. -Gerai.
Nagi, Lari, aš studentė.
Jie nusivedė mane į „Mory's“, kur techniškai moterų neįleidžia,
bet jie mus prasivedė galiniais laiptais, kaip prikvėpintą kontrabandą,
ir, žinoma, viena iš merginų atsivedė kompanjoną.
Kuperį?
Kas mane ir pritrenkė, ir sujaudino.
Turiu galvoje, jis čia. Šalia manęs.
Darėsi vėlu,
ant stalo daugėjo tuščių vyno butelių.
Pusė iš mūsų nepilnamečiai,
bet begėdiškai flirtuojame su padavėju, visiems nė motais.
-Geriate prancūzišką „Malbec“. -Būtent.
Aš geras studentas.
Todėl visi tave ir myli, Lari. Tu labai atidžiai klausai.
Taip yra todėl, kad pats sau visai nerūpiu.
Grįžtam prie tavo gimtadienio ištvirkimų.
Daugėja tuščių vyno butelių ant stalo...
Taigi, vėlu.
-Ir Mardžori... -Mergina, kuri atėjo su Kuperiu?
Ji išėjo namo mokytis.
Žmonės vienas po kito svirduliuoja lauk.
Vidurnaktis.
Aš sėdžiu šalia jo.
Neskubėk.
Žinai, nėra kitos vietos žemėje, kur norėčiau būti labiau
nei sėdėti čia, su tavimi.
Gavai mano laišką? Šįvakar pas mane vakarėlis.
Manau, turėsiu pasilikti čia ir padėti mamai.
Jis prasidės vėlai.
Turėsi daug laiko čia pasibūti.
Atvyks „Golden Gate“ kvartetas. Pažadėk, kad ateisi.
Sentral Park Vest g. 320.
Sakei, kad nori kurti scenografijas ir kostiumus,
ten bus visas Niujorko teatras.
Grįžtam prie Kuperio.
Gerai.
Išeiname kartu iš „Mory's“.
Tobula lapkričio naktis. Mėnulio ragas.
Jis mane apkabinęs. Mudu abu apgirtę,
klupinėjame vienas kito glėbyje.
Jis vilki raudonai žalius flanelinius marškinius atraitotom rankovėm.
Ne tai, kad pastebėjai.
Jis atrodo gerai!
O tu?
Juk mano gimtadienis?
-Turiu atrodyti gerai. -Patrauklu.
Remiuosi į flanelinius darbinius marškinius,
ir sakau tau,
galiu užuosti iš jo sklindantį vyriškumą.
Pagalvojau, kad danguj turėtų nušvisti didžiulės violetinės raidės...
-„Geismas“. -Gerai.
Sekundėlę.
Turiu įsipilti į kelnes ledinio vandens.
Gali prireikti daugiau ledo.
Atsiduriame jo brolijos rūsyje,
bjauriame, apleistame bare.
Dievas žino, kiek ten ištvirkauta.
Ir tuoj tai nutiks vėl.
Taip.
Taigi, metus stebėjau šį vaikiną,
svajojau apie jį, ir štai jis čia.
Mano gimtadienio naktį,
vienintelė šviesa sklinda iš blausios lempos,
ant kurios gaubto atspausti arkliai ir žokėjai.
Rimtai, Lari, ką man reikėjo daryti?
Su gimtadieniu!
Jis nusirenginėja drabužius.
Tikrai nori tai išgirsti?
Mane nežymiai domina.
Tai gėdinga.
Nes iš esmės nieko neįvyko.
Nieko?
Kaip ir tarp mūsų namely prie ežero?
Ne.
Tai buvo sąmoningas sprendimas, tiesa?
Remiantis kuo? Racionalumu? Kiek man ir tau tai įmanoma.
Bet tai...
Tai buvo dėl to, kad jis negalėjo užsimauti gumytės.
Ne.
Jis bandė.
-Dar kartą bandė. -Ne.
-Aš bandžiau. -Liaukis.
Blogiausios 10 min. mano gyvenime.
Atrodė kaip 10 valandų.
Apgailestauju.
Žinai, kas blogiausia?
Jis tiesiog nenorėjo, žinai?
Jis vis mykė, kad čia dėl vyno.
Kad...
gumytė per maža, jei tuo tiki.
Ir visą tą laiką man buvo aišku,
kad jis tiesiog... neturi pakankamai...
Nežinau tinkamo žodžio. Gal...
„Jis per mažai tave myli“.
Tokiu atveju nieko nepadarysi, tiesa?
Kai mergina myli vaikiną visa širdimi,
o jis nejaučia to paties?
Numanai, koks tai jausmas?
„Niekas manęs taip stipriai nemylėjo.“
Į tą rūsį atnešiau metus garbinimo,
taip, buvau ištyrinėjusi jo nuotrauką,
mokėjau mintinai jo numerį.
Ir štai jis, pusgirtis trečiakursis,
negalintis net apsimesti, kad myli...
Ir... Būčiau nesupykusi, jei būtų buvę...
kažkiek... aistros.
Ar bent empatijos.
Nebuvo nieko.
Tik... lempa su arkliais.
Tu verta daug daugiau.
Taip.
Paklausiau savo kambariokės kitą rytą,
žinai, kaip mergina merginos.
Ji sakė, kad vyrai kartais nesugeba, nes per daug nerimauja.
Norėčiau tuo patikėti, kad bent kiek geriau jausčiausi.
Bet...
...jis buvo ramus. Visiškai.
Buvo užsimerkęs.
Tarsi bandytų mane įsivaizduoti kaip kažką, ko labai trokšta.
Jaučiausi kaip kvaiša.
Jaučiausi pažeminta.
Pykau ant savęs, kad leidau jam priversti
mane jaustis tokia beverte.
Išbandėme keletą kūrybingų alternatyvų.
Ne.
Darėsi vis bjauriau ir bjauriau.
Galiausiai jis tarė: „Elizabete, aš tau skolingas susitikimą.“
Ir tai...
Tai buvo mano 20-as gimtadienis.
Ta-da.
Jėzus raudojo.
Bet čia dar ne viskas.
Nežinau, ar pakelsiu.
Gerai, pakelsiu.
Bet papasakok taip, kad man nebūtų gėda būti žmogumi.
Bus sunku.
Maždaug po savaitės
visi ruošėsi išvykti Padėkos dienai.
Jis man paskambina. Ar norėčiau su juo pavakarieniauti?
Pažįsti mane. Jokio išdidumo.
Sakau: „Žinoma“, vėl nueinu į jo brolijos namą,
kuris stovi po didžiuliu ginkmedžiu.
Lapai jau pageltę,
medžio kamienas juodas nuo lietaus.
Mąstau, kad tai gražiausias dalykas, kokį esu mačiusi.
Sakau sau:
„Dievas tau suteikė antrą šansą.“
Nueiname į jo kambarį,
jo kambariokas jau išvykęs šventėms.
Durys užsidaro,
ir staiga...
daugiau jokių kalbų apie vakarienę.
Skola grąžinta!
Ir dar kaip.
Staiga pradeda pliaupti.
Praktiškai plėšiam drabužius vienas nuo kito.
Jokio pokalbio.
Ir šį kartą...
nėra jokių sunkumų.
Nei pirmą kartą. Nei antrą kartą.
Liaukis.
Jis man sako: „Su praėjusiu gimtadieniu, Elizabete.“
Nori išgirsti neįtikėtiną šios bjaurios istorijos pabaigą?
Po to karto nesimatėm.
Tai buvo lapkritį. Daugiau nei prieš keturis mėnesius.
Buvau tikra, kad jis paskambins. Bent jau dėl sekso, tiesa?
Ne. Niekada.
Maniau, parašys.
Ne.
Žinoma, pati jam paskambinau.
Labai greitai baigė pokalbį.
Taigi, parašiau jam.
-Keturių puslapių laišką. Viengubų tarpų. -Ne.
Jokio atsakymo.
Sakau sau, kad tai buvo karštligiškas sapnas.
Ir galbūt karštinė pagaliau baigėsi.
Ir visa tai skamba protingai ir logiškai.
Bet žinai, ką?
Jei jis man paskambintų dabar, šią sekundę,
mesčiau viską gyvenime ir...
važiuočiau tris valandas, 30 valandų, kad tik praleistume dar vieną naktį kartu.
Kas man negerai, Lari?
Kodėl važiuotum 30 valandų, kad pamatytum žmogų, kuris su tavimi taip elgėsi?
Nes aš jį įsimylėjau?
Tikrai?
Tai nelogiška. Liguista. Apgailėtina.
Ir man taip nutinka ne pirmą kartą.
Man tai nuolat nutinka.
Atrodo, lyg nematyčiau žmonių aiškiai.
Kartą, prieš daugelį metų, parašiau dainą,
pavadinimu „Širdis greitesnė už akį“.
Daina nėra gera, bet pavadinimas geras.
Ir manau, tai tiesa.
Galva neturi nieko bendra su meilės beprotybe.
Ir...
Nesvarbu, ko žmogus vertas, ar ne?
Mes investuojame savo širdis į bevertes akcijas.
Ir žinome, kad jos bevertės.
Bet kabinamės į jas lyg maži vaikai į pliušinius meškiukus.
Elizabete.
Pasakyk man tiesą.
Ką man jauti?
Kuria prasme?
Turiu galvoje,
namelyje prie ežero, šviesai skęstant vandeny,
kalbėjomės pusę nakties,
paliečiau tavo petį...
Ar tą naktį mane bent truputį mylėjai?
Žinai, kad myliu tave, Lari.
Tikrai?
Tik... ne ta forma.
Sakei, važiuotum 30 valandų, kad pamatytum Kuperį.
Kiek valandų važiuotum, kad pamatytum mane?
Mano rankos dreba.
Jaučiu tau kai ką išmintingesnio ir gilesnio.
-Pagarbą. -Ačiū.
Dėkingumą už tavo dosnumą ir nesavanaudiškumą, kurį man parodei.
Niekas niekada nesidomėjo mano gyvenimu labiau nei tu.
Nenusipelniau tokios draugystės kaip tavo. Esu tau labai dėkinga.
Amžinai būsiu dėkinga.
Aš irgi tau dėkingas, kad mane prikėlei.
Liaukis.
Lari! Čia yra žmonių.
Sekundę!
Galiu kai ko paklausti?
Tikriausiai kai ko per daug asmeniško?
Mane domina tik tai, kas per daug asmeniška.
Mano mama...
Žinai, ji dirba Gildijoje, ji pažįsta visus.
Ji matė mus leidžiant laiką kartu praeitą vasarą...
Matau, kur link visa tai veda.
Ji man pasakė... Aš... Nežinau, kaip tai pasakyti.
Tiesiog pasakyk.
Gerai.
Ji man ne kartą sakė:
„Elizabete, jis ne tik dvigubai vyresnis už tave,
bet dar ir nemanau, kad jo pagrindinis pomėgis – moterys.“
Ką tu sakei?
Sakau: „Klausyk, mama, aš žinau tai, ką žinau.
Ir aš žinau, ką abu jaučiame.“
Ką mes abu jaučiame?
„Neracionalų garbinimą“?
Ir ką, jei galiu paklausti, tavo mama mano žinanti apie mano pagrindinį pomėgį?
Atsiprašau. Nereikėjo nieko sakyti.
Atleisk man.
Už visas mūsų motinas. Tegul jos gailestingai tyli.
Atsiprašau. Buvo kvaila klausti.
Ir aš žinau, ką žinau ir ką jaučiu.
Štai ką pasakysi tai savo mamai,
jai sėdint prie židinio
ir melancholiškai skaičiuojant savo honorarus iš „Oklahomos!“.
Pasakyk jai, kad Laris Hartas apsvaigęs nuo grožio.
Ir pabrėžk žodį „apsvaigęs“.
Apsvaigęs nuo grožio, kur jį berastų.
Vyruose, moteryse, cigarų parduotuvių kvape,
neįtikėtiname 20-metės poetės su šviesiai žaliomis akimis
ir dviem mažytėmis strazdanomis ant kairiojo skruosto grožyje.
Tau viskas gerai?
Tai... mano cigaretės širdis.
Lari, Dikas Rodžersas ieško savo palto.
Ateinu.
Supažindinsi?
Ačiū, Renė.
Nuostabu, labai ačiū.
Dikai, noriu supažindinti tave su savo globotine Elizabete Viland.
Globotine?
-Sveiki. -Labas.
Na, susiradai velniškai gerą pavyzdį,
jei gali laikytis atokiai nuo burbono.
Ji domisi scenografija, kostiumų dizainu ir rašymu.
Gerai, tikrai?
Pone Rodžersai, šio vakaro spektaklis,
manau, jis buvo nuostabus.
Ačiū.
Tobuliausias muzikinis šou, kokį esu mačiusi.
Na, tai mielas komplimentas.
Tavo mama Gildijoje, ar ne?
-Taip, Teresa Viland. -Taip, Teresa, taip.
-Tai matei daug spektaklių. -Per daug.
Taip.
Suprantu.
Bet šįvakar pamačiau tai, ko tikėjausi iš spektaklio.
Jis pakylėjantis. Sumanus. Magiškas.
Lari, ši jauna moteris įžvalgiausia, su kokia tik esi supažindinęs.
Turėjau gerą mokytoją.
Tai ką rašai?
Šiuo metu daugiausiai poeziją.
Labai stipri.
Taip pat kuri scenografiją?
-Aš studijuoju. -Taip.
Na, norėčiau... paskaityti tavo eilėraščių.
Pamatyti tavo eskizus. Čia mano... privatus numeris.
Man garbė.
Nemačiau Dorotės. Ar tavo žmona čia?
Ne, ji grįžta į butą. Mes visi ten susitiksime
peržiūrėti vėlyvos kritikos, Lari.
Taip, labai norėčiau, kad prisijungtum prie mūsų, Elizabete.
Būtų smagu, jei tarp mūsų būtų jaunesnės kartos atstovas.
Gal tu, Elizabete, galėsi man paaiškinti,
kodėl jaunos merginos rėkia dėl Sinatros.
Aš nerėkiu dėl Sinatros.
Ne, ji rėkia po Sinatra.
Gerai, Lari!
Lari, tu, žinoma, irgi laukiamas.
Stengsiuosi, tik rengiu nedidelį vakarėlį pas save.
Bus „Golden Gate“ kvartetas.
Na, vakarėlių srityje negaliu konkuruoti su Lariu.
-Mielai užsukčiau. -Tikrai?
Dikai, eini?
Taip.
Turi kuo atvažiuoti?
Žinai, ką, galiu ją pavežti taksi.
Mes važiuosime dabar, nori kartu?
-Mielai. -Puiku.
Tik pasakysiu mamai.
Pareiginga dukra.
Ji... Ji miela, tiesa?
Ji tikrai įspūdinga.
Ar tu... ar jūs...
Ne. Turiu omeny, aš ją įsimylėjęs,
bet visi ją įsimylėję.
Tik ne tokia forma.
Gerai.
Tai pasimatysim vėliau?
Žinoma.
Ačiū už viską.
Pone Rodžersai.
Panele Viland.
Ačiū.
Pasimatysime vėliau, Lari?
„Su daina širdy Žiūriu į tavo žavų veidą!“
Ar kada nors sutikęs žmogų iš karto supratai,
kad jūsų abiejų gyvenimai negrįžtamai pasikeis?
Kaip ir įtariau. Tu esi sentimentalistas.
Kada baigi darbą?
Turiu užrakinti šią vietą.
O tu, Krumply, jau baigei, tiesa?
Dar ne.
Nes šįvakar savo namuose rengiu didžiulį vakarėlį.
Pamiršau jai įteikti dovanas.
Pastaruoju metu vargstu su rankovėmis.
Šiame petyje turiu artritą.
Turėsiu pradėti dėvėti apsiaustą.
Rimtai. Vienas pats prikelsiu naujam gyvenimui apsiaustą.
Matysit mane premjerų vakarais su cilindru
ir apsiaustu, sklendžiantį per rūką su lazda sidabriniu galu.
Jūs, vaikinai, ateisite šįvakar, tiesa?
Ji ten bus. Sakau jums, ji ten bus.
Ji atvyks vėlai.
Ir tik paklausykit, nes tai svarbi dalis,
Kažkada vėlai, galbūt apie 5 val. ryto,
kiek padauginusi „Malbec“,
ji atsisuks į mane ir paklaus:
„Lari, ką tu skaitai?
Lari, kada tavo gimtadienis?“
Pirmą kartą gyvenime
ji susidomės manimi.
Juk kažkada turi įvykti, tiesa?
Visi kiti vaikinai ją nuvylė.
Bet aš nenuvilsiu. Aš tik...
mažytis Lario blyksnis naktį.
Krumply. Kelioninės muzikos.
Mėlynas mėnuli
Matei, kai stovėjau vienas
Išmintingas vyrukas.
Be svajonės širdy
Be meilės slinko mano dienos
Na, tikrai daug geriau, nei „Karieta su sušiktais kutais“.
Lari, važiuoji su mumis pas Diką?
Ne, važiuokit, pasirodysiu vėliau.
Žinojai, ką ten veikiau
Girdėjai, kai maldą sakiau
Sau artimo žmogaus prašiau
Neblogai. Trigubi moteriški rimai ir visi logiški.
Staiga išnirai prieš mane
Vienintelė, kurią glėby tespausiu
Prašau, dievink mane
Išgirdau kažką šnabždant fone
Pakėliau akis Mėnulis virto auksu
Mėlynas mėnulis
Lari, manau, kad tai gražios draugystės pradžia.
„Argi ne romantiška?“
Nelabai, ne.
Žinai, ji net neturėjo vadintis „Mėlynas mėnulis“.
Pavadinau ją „Blogoji kiekvieno pusė“.
Parašėme ją filmui „Manhatano melodrama“.
Džekas Robinsas, anksčiau – Rabinovičius, MGM jam apipjaustė vardą,
išgirdo šią dainą, pasikvietė į biurą,
padėjo savo pastramį ir sako: „Dikai, man patinka melodija.
Stipri kaip ir viskas, ką esi parašęs.
Bet, Lari, tie žodžiai, jie per daug meniški!
Man jie ne per meniški. Žinau, kokie jūs talentingi.
Bet turite rašyti tamsuoliams.
Niekas nedainuos tų žodžių.“
Aš sakau: „Kas jiems negerai?“
Jis sako: „Net neprisimenu sušikto pavadinimo!“
Berniukai, duokit kažką, ką galėčiau reklamuoti.“
Sakau: „Kaip nori, kad ją pavadinčiau?
„Mėlynas mėnulis“?
Tiesiai į dešimtuką, didžiausias mūsų hitas.
Rodžersas ir Hamersteinas tapo
sėkmingiausia dainų rašymo komanda Amerikos muzikinio teatro istorijoje.
Lorensas Hartas iš tikrųjų parašė penkias naujas dainas
„Konektikuto jankiui“ prieš tai, kai jį rado suparalyžiuotą
nuo girtumo, sėdintį lietuje ant šaligatvio netoli 8-osios aveniu.
Jis mirė po keturių dienų ligoninėje, dingus elektrai per oro antskrydžius.
Įkvėpta Lorenso Harto ir Elizabetės Viland laiškų
Subtitrus išvertė Goda Raškevičiūtė