Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
„Era alert, dinamic și era distractiv să fii pe lângă el.” - Oscar Hammerstein II
„Era cel mai trist om din câți am cunoscut.” - Mabel Mercer
Am telegrafiat și am sunat
Am trimis și scrisoare specială par avion
Da, știu.
Răspunsul a fost „la revedere” Trebuia să mai plătesc și taxe poștale
M-am îndrăgostit doar o dată
Și a trebuit să fie de tine
Rimă triplă.
Totul mi se întâmplă mie
Să-mi bag...
Da.
WQXR anunță moartea unuia dintre cei mai importanți compozitori ai Americii,
Lorenz Hart, care a murit aseară la Doctors Hospital din Manhattan
de la complicații ale pneumoniei.
Dl Hart avea 48 de ani.
Timp de peste 20 de ani, Hart și partenerul său, Richard Rodgers,
Rodgers scria muzica, Hart versurile,
și-au combinat geniile pentru a crea un șir de hituri de comedie muzicală.
Adesea numiți Gilbert și Sullivan din America,
Rodgers și Hart vor rămâne în memorie pentru cântece precum:
My Funny Valentine, The Lady Is A Tramp,
Where or When, With A Song In My Heart, Isn't It Romantic?,
My Heart Stood Still, Bewitched,
I Didn't Know What Time It Was, Manhattan,
și Blue Moon.
Cu șapte luni mai devreme 31 martie 1943
Okla-Okla-Okla-Okla-Okla
Știm că aparținem pământului...
Urmează „grandios”.
Și pământul căruia îi aparținem e grandios Iar când spunem:
„Yow! Ayipioeeay!”
Spunem doar: „Te descurci bine, Oklahoma!”
Am nevoie de o băutură.
- Lorry. - Ne vedem mai târziu, mamă.
L-A-H-O-M-A
Oklahoma!
Yow!
Sardi
RESTAURANTUL SARDI
ÎNCHIS
„Bun. Pentru ultima dată, pune scrisorile pe masă.”
„Dacă Laszlo și cauza înseamnă atât de mult pentru tine,
nu te vei opri de la nimic.
Bine, am să-ți ușurez sarcina.
Hai, trage! Mi-ai face o favoare.”
Ține minte, arma e îndreptată spre scula ta.
Punctul meu forte.
Iisuse! De câte ori am văzut filmul ăla?
Cea mai proastă replică din Casablanca?
„Ei bine, s-a încălcat un precedent.”
S-a încălcat un precedent? Cum poți încălca un precedent?
Se vorbește engleza la Hollywood?
Totuși, trebuie să-ți placă Claude Rains.
El duce filmul ăla.
- Sigur. - Știi de ce e grozav?
E protagonist și e scund,
ceea ce dovedește că poți fi ambele.
Și îmi place asta.
Îi spune Ilsei:
„Mademoiselle, e genul de bărbat de care, dacă aș fi femeie
și nu aș fi în preajmă, ar trebui să fiu îndrăgostită de Rick.”
Gândește-te, cu cine se alege el la sfârșitul filmului?
Cine se plimbă braț la braț în ceață?
Adică Rick și cpt. Renault...
Ce crezi că se întâmplă
la garnizoana Free French din Brazzaville?
E o scenă pe care ei nu ne-o pot arăta.
Bine. Cea mai bună replică din Casablanca?
„Nimeni nu m-a iubit așa mult.”
Nu e magnific?
Șase cuvinte. „Nimeni nu m-a iubit așa mult.”
Și cine a fost iubit destul? Cine a fost iubit pe jumătate?
Îmi dai o băutură?
Larry, mi-ai spus...
Doar mă uit la el.
O să-i măsor cantitatea de chihlimbar în mână.
- Mi-ai spus să nu... - Dă-mi băutura.
Ți-am zis ce mi-a spus Elizabeth?
Ea e fata cu care mă văd aici.
- Adică cea pe care... - Eddie...
- Ce? - Fii mai rafinat, bine?
Mama ei va veni aici în orice clipă.
- Îmi pare rău. - Pe bune.
O ador pe fata asta. Și, să știi, e mai mult decât sexul.
- Ce e mai mult decât sexul? - Nu înțeleg.
Ea nu merită nimic, dar nu e așa mereu?
„Adorație irațională.” Ea a inventat fraza asta.
E și poetă, ți-am spus?
Îmi dai și un pahar de sifon?
Beau unul și-l admir pe celălalt.
Deci, fata asta...
Tu chiar... știi tu...
cu o studentă de 20 de ani?
E mai complicat decât ți-ai putea imagina.
Lasă sticla.
E o poezie vizuală.
Nu-mi dai niciun detaliu.
Știi ce scop secret am pentru restul anului?
- Care? - Vorbesc serios.
Scopul meu secret e să nu-mi mai fie frică.
- Elizabeth Weiland. Pentru... - Alea sunt ale mele!
Doamne, doar atât primești pentru cinci dolari?
Plus livrarea, da.
Lorenz Hart?
Cred că am mai auzit numele ăsta.
Tocmai ți-ai câștigat un bacșiș de un dolar, puștiule.
S-a încălcat un precedent.
Ea mi-a dat ăsta. L-a trimis tocmai din New Haven
pentru că am spus că vreau ceva ce a atins ea.
Doamne! Parcă aș avea iar 17 ani,
doar că n-am avut.
Am trecut direct din copilărie la un expirat.
- Eddie, adu-i puștiului ceva de băut! - Nu, mulțumesc. Lucrez.
Exact atunci ar trebui să bei!
Cum te cheamă? Sven, nu-i așa?
- Troy. - Și mai bine!
Ascultă, Sven, ești liber în seara asta?
Eddie, îi dai puștiului băutura?
- Da. - Pentru că dau
o petrecere enormă la mine acasă.
Toată lumea din showbiz va fi acolo.
Am rezervat Cvartetul Golden Gate. Vorbesc serios.
Vreau să vii, să aduci un prieten
sau mai mulți.
Va fi ceva ce n-ai mai văzut în viața ta!
Stau la Ardsley, știi unde e? Pe strada 91, lângă Central Park.
Spune-i recepționerului că vii la petrecerea lui Lorenz Hart.
Va trebui să știi parola. Ești gata pentru parolă?
„Nimeni nu m-a iubit așa de mult.”
Încet!
Ce priveliște frumoasă!
Dv. nu beți?
După un sfert de coniac Ca o margaretă mă trezesc
Știi cântecul ăla?
Nu.
Dulcele meu Valentine Dulce și ciudat Valentine...
Nu prea ascult radioul.
Ai spus că mă știi!
- Nu știi un cântec de Rodgers și Hart? - Știu...
- Nu-mi amintesc... - Iau Manhattanul
Bronxul și Staten...
Eram pe coperta revistei Time!
Poza mea e pe perete, fix lângă...
Eddie, unde e poza mea?
Le mută.
- Cum adică... - Ce ziceți de ăsta?
Lună albastră
Îl știu pe ăsta!
M-ai văzut stând singur
Fără un vis în inimă
Fără o dragoste a mea
Cele mai proaste versuri pe care le-am scris!
- Dv. le-ați scris? - Nici nu trebuia să aibă titlul ăsta.
Îmi place cântecul ăsta.
Îmi iau bacșișul înapoi.
Vreau să vii la petrecerea mea, Sven!
Doctorul Bender mi-a spus aseară,
după ce i-am zis că am cerut-o iar pe Vivienne...
„M-a refuzat din nou.”
A spus: „Larry, hotărăște-te.
Ești homosexual sau heterosexual?”
Am zis: „Doctore, sunt ambisexual.”
A zis: „Ce naiba înseamnă asta?”
Am zis: „Înseamnă că pot să mă masturbez cu ambele mâini.”
Larry, e o doamnă de față.
Și femeile pot folosi ambele mâini.
Dar, ca să fii scriitor, trebuie să fii omni-sexual, nu-i așa?
Trebuie să ai în tine toată lumea de pe Pământ.
Bărbați, femei, cai.
Cum poți da voce întregului refren al lumii
dacă întregul refren al lumii nu e deja în tine?
Eddie, cum se numește un homosexual neobosit și neabătut?
„Nehomosit.”
Pentru trecutul măreț și glorios, când totul conta atât de mult.
Continuă să cânți, ești bun.
- Mulțumesc, sunt compozitor aspirant. - „Aspirant”?
Asta înseamnă că respiri, nu?
Îți notez numele, în caz că vreau un nou partener.
Ai fost la deschidere în seara asta?
Oklahoma! Cu semn de exclamare, nu mai puțin.
Să știi că trebuie să te ferești de orice titlu care are nevoie
de un semn de exclamare.
Cum ziceai că te cheamă?
Morty Rifkin, dar îmi spun Morty Rafferty.
Nimeni nu poate ghici că ești evreu.
Felicitări pentru seara deschiderii OKLAHOMA!
Ce zici de Oklahoma?
Ce zic de Oklahoma?
Ei bine, Knuckles...
Knuckles O'Rifkin, așa am să-ți spun.
L-am văzut de câteva ori în avanpremieră în New Haven,
pe vremea când încă îi spuneau La drum pornim! Semn de exclamare.
Și eram sigur că Dick o să mă sune:
„Larry, avem probleme mari.
Vreau să faci spectacolul amuzant. Ne trebuie cântece mai comice.”
Și eram gata să spun:
„Dick, în loc de umorul ăsta american țărănesc,
hai să facem o parodie de umor american țărănesc!”
Deja scriam versuri în capul meu. Nu mă puteam opri.
Și te-a sunat?
Glumești? Era prea ocupat să scrie și mai multe hituri.
Am stat în lojă astă-seară și m-am uitat la „Oklahomo, semn de exclamare”,
acolo jos, cu luminile roz strălucitoare
și pălăriile de cowboy și lasourile învârtite,
și știam două lucruri cu certitudine absolută.
A fost un hit de 14 carate
și un rahat de 14 carate.
Un prieten al meu l-a văzut în avanpremieră...
Cică a fost foarte bun.
Spectacolul este fraudulos pe toate planurile posibile.
Și nu e vorba de gelozie, bine?
Am văzut spectacolul în seara asta și am simțit un mare gol în inimă.
Oamenii din jurul meu hohotesc la glume de mâna a treia.
Am vrut să iau publicul de umeri și să spun:
„De ce râdeți? Haide, cereți mai mult!” Și...
Rodgers e un geniu.
Spun asta fără ezitare.
Ești pianist. Știi că am dreptate.
Da, e destul de bun.
Destul de bun?
Nu e nimeni cu capacitatea lui, inventivitatea lui,
melodiile masculine înălțătoare care se ridică precum munții.
Rodgers e un ticălos cu inima rece,
dar face o melodie să leviteze,
iar ăsta e semnul marii arte, levitația.
Am o presimțire frumoasă
Ăsta e momentul. Ai auzit?
Când îți strălucește coloana
și întregul aparat de compoziție se eliberează brusc de gravitație.
Sunt poate cinci oameni pe planetă care pot face asta,
iar nenorocitul ăla e unul dintre ei.
Și apoi, textul de Oscar Hammerstein II.
Ce pot să spun despre Oscar?
Va veni aici în orice secundă,
cu toți cei 2,3 m ai lui,
iar Dick a ales intenționat pe cineva înalt,
știi asta.
Ce pot spune despre Oscar?
E foarte legat de pământ
și, să fim sinceri, majoritatea suntem legați de pământ.
Dar sunt momente, jur,
sunt momente în munca mea
când am făcut ceva mai mare decât mine.
Sunt de acord, cu siguranță.
Mulțumesc. Cuvintele erau mai mari decât muzica,
mai mari decât personajele,
și s-au apropiat, poate o jumătate de secundă, de ceva nemuritor.
Scuzați-mi nelimitata considerație de sine, dar așa e,
și, dacă nimeni nu o spune, atunci o fac eu.
Am scris o mână de cuvinte care vor înfrunta moartea.
A vorbit cu modestia unui adevărat nebun.
Când Shakespeare a scris:
„Nu marmura, nu monumente-n aur
De prinți, mai mult Ca versu-mi viețuiesc”,
a zis lumea: „Doamne, ce ego”?
Nu, au spus că e un geniu și știe că munca lui va dura.
Acum ești Shakespeare?
Oklahoma! va câștiga Pulitzerul, știu asta.
Se va juca la licee întruna,
pentru că e foarte inofensiv.
Dar, de fapt, cine vrea artă inofensivă?
Knuckles, mă asculți? Încerc să-ți răspund la întrebare.
De asta ne-a pus Dumnezeu aici, ca să nu jignim lumea?
Problema cu Oklahoma! e următoarea,
iar problema era chiar acolo, în piesa originală,
prostia de Green Grow the Lilacs.
Și Dick mi-a arătat mie primul piesa, bine?
M-a rugat să o adaptez mai întâi și am spus nu,
și nu mă deranjează că e nostalgică,
dar Oklahoma!, semn de exclamare,
e nostalgică pentru o lume care nu a existat niciodată.
Chiar vrei să scrii un spectacol în care personajul principal se cheamă Crețul?
Iată o idee pentru un cântec.
„Auziți, tocmai am călcat în balegă!”
Sunt revoltat?
Scriem împreună un sfert de secol,
și primul spectacol pe care-l scrie cu altcineva
va fi cel mai mare hit pe care l-a avut. Sunt revoltat?
- Larry... - La dracu', da!
Dar trebuie să-ți spun despre Elizabeth.
Trebuie să-mi curăț inima.
Așa. Puștoaica de 20 de ani...
Va veni aici în orice clipă.
Vine și Rodgers aici, nu?
- Nu-ți face griji, te voi prezenta. - Ar fi grozav.
Vreau să-mi asculte cântecele.
Ascultă și învață.
Vă spun despre Elizabeth.
E ceva atrăgător...
și diafan la fața ei.
Ce dracu' înseamnă asta?
Uite, i-am luat niște cadouri.
I-ai cumpărat ceva de la Klein's?
O să-i placă asta.
Da, dar e veche. Ce faci?
ROBIE De W.S. MAUGHAM
E o primă ediție. Nu înțelegi magia
și misterul fetei.
„Am așteptat asta toată viața.”
Asta spune Somerset Maugham în chestia aia, mai știi?
- Eu? - Da.
„Există întotdeauna unul care iubește și unul care se lasă iubit.”
E adevărat, nu-i așa?
Da, știi că ai probleme
când cauți sensul vieții
într-o carte cu cuvântul „robie” în titlu.
ROBIE de SOMERSET MAUGHAM
Larry...
E o fată, nu?
Bun. Eu am crezut mereu că interesele tale înclină spre...
Interesele mele?
Acum vrei să mă analizezi?
Mulțumesc, doctore Bacardi.
Am cunoscut-o la repetițiile pentru By Jupiter.
Și nu e actriță.
E studentă în anul doi.
Yale, nu școala generală, aia e pentru băieți.
Asta e Școala de Arte Frumoase!
Zeițe boeme în halate gri
care combină culorile în lumina dimineții.
E întruchiparea vârstei de 20 de ani.
Și tu ce ești?
Un tânăr de 47 de ani!
Știi cum îi spun în scrisori?
„Neprețuita mea Elizabeth!” Îți vine să crezi?
Dacă aș putea scrie ce am în suflet în clipa asta,
aș face întregul public să leviteze.
Oklahoma! s-ar închide de rușine
dacă ar auzi opt măsuri din inima mea.
Am măsurat opt baruri până acum, știu ce zic.
Bagă!
Vara trecută m-am trezit la 4:30 dimineața.
Iar în ultimele cinci ore...
De ce naiba te uiți la ceas?
- Larry, eu lucrez. - Iar eu ce naiba crezi că fac?
Și nici măcar nu sunt plătit. Bun.
Alte flori...
Eddie, o băutură pentru Sven!
...pentru Richard Rodgers.
Doamne, cât au costat?
Șaisprezece dolari, plus livrarea.
„Dick, am un sentiment frumos, totul merge cum vrei tu.
Cu dragoste, Dorothy.”
Îl citează pe Oscar?
Scriu cu soțul ei de 24 de ani,
iar ea îl citează pe Oscar?
Strada 91 lângă parc, clădirea Ardsley. Stăm până târziu.
Bine. Mersi din nou, băieți.
Bună seara.
Fă-mi pe plac o secundă.
Lasă-mă s-o recreez pe Elizabeth.
Ajunge! I-ai tras-o sau nu?
Fii mai rafinat, Eddie. Knuckles, pot să vorbesc cu tine?
Sigur că da.
I-ați tras-o sau nu?
Elizabeth!
Larry!
Neprețuita mea Elizabeth!
Mă bucur să te văd.
- Îți place părul? - Îl ador.
- Îți stă mai bine decât roșcat. - Exact.
Mi-a plăcut și roșcat, dar acum e mai extravagant.
Trebuie să mă pregătesc.
Nu, ți-am luat niște flori!
- Sunt copleșită. - Am efectul ăsta asupra oamenilor.
- Am atâtea să-ți spun! - Ce anume?
- Am scris iar în jurnal. - Sper că mă lași să-l citesc.
Nu. Cel mare.
Și Rodgers primește asta?
Larry, mama ar muri dacă ar vedea asta.
- Cu permisiunea ta. - Permisiune acordată.
- Tipul de care ți-am spus. - Cooper?
- În sfârșit s-a întâmplat. - Nu!
Da.
De ziua mea. În noaptea când am împlinit 20 de ani.
Foarte dramatic. Ai putea scrie o piesă.
Un musical. A înviat.
- Larry... - E un musical de Paște!
E foarte religios!
Să fie clar, aproape s-a întâmplat.
Clarifică imediat!
- Îți spun tot mai târziu. - Nu, solicit
să aflu versiunea scurtă acum.
Versiunea scurtă? Bine.
Pielea de pe spatele lui era fără cusur.
Trebuie să plec.
O să mă prezinți lui Richard Rodgers, nu?
Până la plecare,
o să dai laba cu Dick.
Larry, ești atât de vulgar!
O să dea laba cu Dick, e amuzant. Auzi...
Scriu un întreg musical despre ea.
E inspirat de filmele de război ale lui Frank Capra, De ce luptăm.
Acesta se va numi
De ce ne-o tragem?
Și marea baladă de la final va fi
Pielea de pe spatele lui era fără cusur.
Desigur, când ai 20 de ani,
ce altă marfă mai poți da la schimb în afară de corpul tău?
N-ai făcut nimic, nu?
Îți imaginezi ce ar scrie Elizabeth dacă mi-ar vedea spatele?
„Pielea de pe spatele lui
arăta ca un cearșaf alb pe care vomitase cineva.
Scula lui arăta ca un corn de inorog retardat.”
Doar unul...
ca să mă ajute să-l felicit.
Larry.
Pentru pielea de pe spatele ei, care e, ca orice altă parte a ei,
fără cusur.
Cum poate atâta plăcere să fie comprimată într-un recipient atât de mic?
Atât. Serios, gata. Ne-am înțeles?
Doamne, ce dor mi-e de Gershwin!
Pariu că am văzut Porgy și Bess de mai multe ori decât oricine din oraș.
Cea mai bună replică din Porgy:
„Când Dumnăzo l-o făcut schilod, A vroit să fie singur.”
Te-ai gândit vreodată că viața ta e o piesă
și că 99% din oamenii din ea
nu au replici?
Sunt ca figuranții.
Iar tu ești doar un figurant în piesa lor.
Profund. Foarte profund.
- Și eu mai gândesc, știi? - Zău?
Parcă erai doar figurant.
Vrea cineva să ia florile astea de pe barul meu?
Bine!
Trebuie s-o vezi cum am văzut-o eu.
- Tocmai am văzut-o. - Nu, prima dată.
Dacă nu vezi asta,
nu poți înțelege despre ce e seara asta.
Încep să cred că nu i-ai tras-o.
Vreau să exersez trucul ăsta pe tine, înainte să-l fac pentru ea.
Și nu i-l arăt ca pe un truc.
I-l arăt ca pe un experiment pentru a dovedi
că există o legătură extrasenzorială între noi.
Crede în toate porcăriile alea.
Vorbește 20 de minute despre psihokineză.
Nu înțeleg nimic din ce spune.
Stăteam și dădeam din cap, gândindu-mă:
„Chiar poartă sutien de culoarea strugurilor?”
Mai târziu, o să vă învăț propriul meu joc de cărți.
- Remiul muistului! - Larry, cum vorbești?
Te jignește cuvântul „muist”?
Bine, n-o să-l folosesc. Îți dau cuvântul meu
de muist. Dar lasă-mă să-ți spun despre prima dată când am văzut-o.
Prefer trucul cu cărțile.
Și eu.
Știi care e cel mai sexy lucru de pe Pământ?
Un penis pe jumătate erect.
Larry, nimeni nu vrea să audă asta.
Nu vorbesc cu tine.
- Dar cu cine? - Cu mine.
Trebuie să fie cineva interesant. Serios.
Un penis pe jumătate erect e o promisiune.
Un penis în erecție completă e un semn de exclamare.
Ca scriitor, mă jignește. E prea zgomotos, prea adolescentin.
Povestea s-a încheiat deja.
Dar un penis pe jumătate erect pleacă sau vine?
Femeile apelează la mine tocmai fiindcă nu au penis.
Și la mine.
Ele trăiesc într-un peisaj emoțional mult mai interesant decât noi.
Un peisaj la care noi nu putem decât să visăm.
Dar seara asta nu e despre peisaje.
E un portret al lui Elizabeth și doar al lui Elizabeth.
Iar începem.
Ai văzut că era frumoasă, nu?
Dacă nu clasic de frumoasă, atunci, care e cuvântul potrivit...
Frumoase țâțe.
Mici, dar foarte ademenitoare.
Aș vrea s-o pot picta.
Mi se pare cel mai intim mod de a privi o persoană.
Și cel mai puțin sentimental.
Pentru a reproduce cu precizie planurile feței ei,
cei doi pistrui mici de pe obrazul stâng.
Îmi pari cunoscut. Ți-am văzut poza pe undeva.
Ești scriitor?
Atunci o să apreciezi povestea asta.
Pentru că se referă la...
Inefabil?
E cuvântul perfect.
Doamne, ești E.B. White! Ești „Andy” White!
Nu-ți pot spune cât de mult îmi plac eseurile tale.
Nimic nu mi-a oferit mai multă plăcere.
- Sunt îndrăgostit de limbajul tău. - Mulțumesc.
Îți ador punctuația.
Nu poți schimba nicio virgulă.
Ești muzician, White.
Tu ești muzicianul.
Tu, mai presus de toți oamenii, vei aprecia această poveste.
Fata asta, Elizabeth.
Eu... nu pot să-mi fac numărul pentru ea. Înțelegi?
Nu ar fi interesată. Nu mă întreabă niciodată de mine.
Niciodată. Și nu e vorba de indiferență, cred,
ci recunoaștem amândoi
că ea e mult mai interesantă decât mine.
Și chiar spun serios asta.
I-ați văzut părul?
Asta am observat prima dată când a intrat în cinematograf în iulie.
Era ca și cum respira un aer diferit față de mine.
- Îmi place asta. - Îți spun, White...
Ar fi un subiect bun pentru un musical!
Fără niciun pic de porumb în tot spectacolul!
Băieți, doar ca să știți,
„Porumbul e înalt cât un elefant”
e cel mai tâmpit vers din istoria compoziției americane.
Da, are sens și e logic,
dar imaginea unui lan de porumb din Oklahoma
cu un elefant în mijlocul lui?
- Îmi plac elefanții. - Tuturor ne plac, Eddie.
Andy, vreau să vezi asta.
O ascult vorbind,
dar n-aș putea să-ți repet ce a zis,
pentru că mă gândesc doar:
„Stai să simți căldura privirii ei,
gânditoare, dulce și înțeleaptă.”
Scriam despre ea când am scris versul ăla.
Trei cuvinte perfecte, în ordinea perfectă.
Și, tu să-mi spui, ce alt textier ar fi putut scăpa cu „gânditoare”?
Ce cântec era?
Îți spun, când sunt bun, sunt bun.
Cum sună! Asta face un scriitor.
Ne purtăm vulnerabilitatea ca pe o mantie pe care toată lumea o vede.
Îmi place cuvântul „mantie”.
Pentru că e antic, ca noi.
Pot să-ți aduc altă băutură?
Sigur, de ce nu?
Pot găsi o mie de motive pentru „nu”,
dar nu pot concura cu „da”.
Eddie, dă-mi-l pe Domnul și slăvește-l pe medicul casei!
Încă un rând! Doar puțin...
Știi ce mi-a plăcut în eseul pe care l-ai scris despre Florida?
Replica aia.
„Marea răspunde la toate întrebările și mereu la fel... Atât de repede?”
Iisuse!
Să iei un sunet și să-l transformi în ce?
Un oftat de eternitate.
Micul meu dar.
Pentru poezia care se revarsă asupra noastră din mii de surse neașteptate.
Pentru poezia ta.
Ascultă, ea are 20 de ani, eu 47.
Să discutăm ca doi alcoolici raționali.
La început, totul era exact cum părea.
Eram mentorul ei și presupun că eram, știi tu,
„bătrânul” teatrului în ochii ei.
Sunt la Shubert, repetăm By Jupiter,
spectacolul e un dezastru.
Și discutam cu Johnny Green
despre Give My Regards to Broadway.
Îmi amintesc că m-am îndrăgostit de cântecul ăla când eram mic.
Transmite-i salutări vechiului Broadway
Și spune-i că voi fi acolo în curând
Am știut imediat, chiar și în copilărie,
că versul acela era rapid și inevitabil datorită rimei interne.
Nu doar „în curând”. Ci cealaltă, „Broadway, spune-i”.
Versul ar trebui să fie, logic:
„Salută-l pe vechiul Broadway și zi-i că voi fi acolo.”
Dar să schimbi verbul cu „spune”
a făcut diferența.
Knuckles, știi ceva de Cohan?
Acolo! Acolo!
Dă de veste, dă de veste Acolo
Că vin yankeii! Vin yankeii!
Tobele care bat peste tot...
O să venim Venim acolo!
Și nu ne întoarcem Până nu se termină, acolo!
Știi ce au cântat yankeii în Marele Război?
„Nu ne mai întoarcem. O să fim îngropați acolo!”
Și au fost.
Numărul total de morți în Marele Război, 37 de milioane.
Cred că adjectivul „mare” n-ar trebui să preceadă cuvântul „război”.
Amin.
Ce crede Dumnezeu când își privește de sus creația
și vede că, din cele mai nobile motive,
am trimis 37 de milioane de oameni în mormânt?
De aceea plouă tot timpul. Dumnezeu plânge.
Eu sunt patriot. Chiar sunt.
Tu ești soldat. Fii binecuvântat.
Dar câți vor muri de data asta?
Vom putea estima măcar?
Sunt în permisie, am grijă de mama.
E mai îngrozită decât mine.
Când pleci?
În două săptămâni mă trimit înapoi în mijlocul inamicului.
Plaja Bradley, New Jersey.
Predau Morse la hotelul Grossman.
Plaja Bradley, unde agenții inamici se plimbă pe promenadă
deghizați în bătrâne evreice în blănuri.
Mi-o trăgeam cu o fată din Bradley Beach.
Serios?
Ai citit articolul din Life despre Guadalcanal?
Înainte de bătălie,
soldații aruncau dolari de argint în apă
în loc de pietre,
pentru că știau că nu se vor mai întoarce.
N-am putut să mă înrolez. Ochii mei.
Ce e cu ei? Se deschid?
Apropo de oameni care nu se mai întorc,
aș vrea să citești asta.
E de pe afișul pentru By Jupiter.
Cu voce tare!
„Rodgers și Hart
sunt diferiți ca un câine și o cămilă.
Unuia îi plac opera și viața de acasă, celuilalt cluburile și oamenii.
Unul e căsătorit, cu doi copii,
celălalt e singur și susține barmanii.”
Cu plăcere, Eddie.
„Micuțul, Larry, fumează trabucuri,
mari, negre, mici, maro, de orice fel.
Iar Dick, adică Rodgers, doar țigări.
Unul se culcă pe la 4:30 în fiecare dimineață, celălalt nu se disipează.”
Verbul perfect, nu-i așa?
„În ciuda diferențelor fizice și de temperament,
intelectele lor se completează ca șunca și ouăle.
Cântecele lor individuale sunt peste o mie.”
O mie de cântece?
„Sunt în dezacord, dar nu se ceartă,
și, în cei 20 de ani de când își exersează meseria,
n-au lucrat decât împreună...”
Până acum.
Impresionant.
L-am scris eu însumi.
Și nicio mențiune despre nenorocita de Lună albastră.
I-am trimis lui Elizabeth niște partituri. Nu mi-a răspuns. Nu înțeleg.
E o jigodie.
Asta o să scrie pe piatra mea de mormânt.
- „E o jigodie”? - „Lorenz Milton Hart.
Nu a înțeles.”
Iar lumea va zice: „Știi ce?
- Nici eu n-am înțeles.” - Eu n-am înțeles.
- Larr, eu am înțeles! - Ascultă.
Eu și Elizabeth am petrecut un weekend. Chiar am petrecut.
Un weekend pasional și transcendent, la sfârșitul verii trecute,
înainte să se întoarcă la Yale.
Nu m-am mai simțit niciodată atât de aproape de altruismul pur.
A fost nuanțat, a fost profund.
Cât de profund, mai exact?
Bufonule, când am cunoscut-o,
primul lucru pe care i l-am spus a fost: „Scuză-mă,
dar ai cel mai bun stil din teatrul ăsta.”
Aș vrea o fotografie cu acel moment.
Aș vrea să am o fotografie cu fiecare moment petrecut cu ea.
Nu reușesc să-mi dau seama. Încerc să găsesc...
Andy, ajută-mă. Care e cuvântul potrivit?
Vrajă?
Și știi cât de greu este.
Nu-mi venea să cred că voia să vorbească cu mine.
M-am tot uitat în teatru,
trebuie să fie interesată de altcineva.
Dar nu, s-a așezat pe scaunul de lângă mine,
cât de aproape permitea modestia.
Iar inima îmi bătea cu putere.
Iar eu nu simt asta niciodată nici la bărbați, nici la femei.
Purta o rochie galbenă de plajă
și era cald în teatru.
A vorbit cu mine ore întregi.
Piciorul gol îi atârna pe brațul scaunului.
Și știu că par un idiot de vârstă mijlocie
îndrăgostit de o studentă,
și poate că chiar asta e.
Dar știți ceva?
Poate că nu e asta.
Uneori simt... nu râdeți,
că, după ce o viață m-am ciocnit orbește de străini,
în sfârșit, am găsit un prieten.
Poate că asta e definiția vrăjii.
Un weekend plin de lumină!
Trebuie să termin de spus asta înainte să se întoarcă.
Mă asculți?
Da, ținea picioarele atârnate.
Parcă toate versurile mele de dragoste
aveau un fel de ectoplasmă verbală care luase dintr-o dată formă umană.
- Ecto ce? - S-ar putea să fie mama ei.
Nu poate auzi asta.
Cum rămâne cu mine?
Ești doar un figurant.
- Bine, dar tot sunt plătit? - Desigur.
E important pentru mine să fiu precis.
Era un weekend fierbinte de vară
și am întrebat-o, cu toată nepăsarea pe care o puteam simula,
dacă ar vrea să scape de căldura orașului.
Să mergem pe lacul Dunmore în Vermont.
Și, fără nicio ezitare, mi-a spus:
„Mi-ar plăcea, Larry.”
Îți spun, Andy, ăsta e genul meu de fată.
Scuză-mă, iartă-mă, mă bâlbâi,
dar cum altfel descrii exact momentul acela
când te îndrăgostești?
Despre asta e vorba?
Poate. N-am făcut nimic rău, bine?
N-am încălcat legea Mann și nici legea bărbatului de vârstă mijlocie.
I-am luat un tablou cu lacul Dunmore,
l-am cumpărat de la un marinar.
L-am cumpărat ca să-și amintească.
Cândva am fost cu barca acolo.
Larry!
Și apoi?
Actul trei. Mai târziu în acea zi,
e în căldura cabanei.
Pe perete e un fanion de la Fort Ticonderoga.
Purta o cămașă bărbătească albastră de lucru, cu mânecile suflecate.
Parcă îmi stăteau brusc la dispoziție
acest dar al tinereții, și creierul,
și clavicula.
I-am atins umărul
și, după cum scria odată un șarlatan:
„Inima mi s-a oprit.”
M-a luat de mână și mi-a spus: „Larry,
hai să păstrăm asta pentru altă zi.”
Și tot ce-ți pot spune, amice,
este că e posibil ca seara asta să fie acea „altă zi”.
Faceți puțin loc. Doamnelor, frumos!
Rodgers!
Da, frumos!
În regulă.
Apreciez. Mulțumesc mult.
Bravo!
Mulțumesc foarte mult.
Acum e timpul pentru adevărata reprezentație a serii.
Eddie, scapă de asta!
Auzi?
I-a tras-o sau nu?
Crede că în seara asta.
Larry, Larry.
Ce crezi că vede la el?
Un tip bogat și faimos care o poate ajuta în carieră.
Cred că recunoaște că e adorată
de unul dintre cei mai mari admiratori ai frumuseții.
- Știi ce altceva mai cred? - Ce?
Că poartă un sutien de culoarea strugurilor.
Bun, Rodgers! Domnilor, vă rog, să facem o poză.
Frumos. Zâmbiți larg!
- Frumos. - Dick!
Dumnezeule! Spectacolul va fi jucat 20 de ani!
Va fi mai mare decât Abie's Irish Rose!
- Vom vedea. - Și mai pentru non-evrei, ca să se joace.
Mersi că ai venit.
- Oscar! - Larry.
Ești din ce în ce mai înalt.
Ce pot spune? Versurile sunt geniale.
Poetice când trebuie, amuzante când trebuie.
Toate rimele la locul lor, sună plăcut.
Sunt doar un prost Când luminile sunt scăzute
Perfect! M-ai auzit aplaudând?
Ai fost cel mai gălăgios din teatru!
Pentru că mi-a plăcut mai mult decât tuturor!
- Beți ceva? - Nu, mulțumesc.
Larry, ai două minute? Lasă-ne un minut.
Scuză-ne, Oscar.
Am vorbit cu Dwight să relansăm Un yankeu la curtea regelui Arthur.
Grozav!
Da, mă gândesc s-o întreb pe Vivienne Segal.
Mein Gott! Va fi jucat mai mult decât Oklahoma!
O să cumpăr eu 50 de locuri.
Am un nou titlu, Ohh, Camelot!
Rămâne Un yankeu la curtea regelui.
Camelot semn de exclamare?
Bine, haide, sunt serios.
Sunt mereu serios. De asta sunt amuzant.
Mă gândeam, dacă ai chef să muncești, poate...
- Sunt foarte bine. - Felicitări!
Nu vreau să vă deranjez. Doar că... Ne-a plăcut tuturor.
- Da? - Va fi un succes.
Mulțumesc. Apreciez.
- Gladys, nu? Da. - Da!
Mă bucur să te văd.
Da, mă gândeam nu doar la o relansare,
ci la ceva nou.
Ne gândeam la patru sau cinci numere noi.
Pe care le scriu eu?
Desigur, să le scrii tu. Cu mine.
Au trecut 16 ani de când am făcut spectacolul.
- Trebuie actualizat. Nu crezi? - 1927! Vanderbilt!
Da, poate fi noul Rodgers și Hart de toamnă.
- Glume noi, cântece noi. - Referințe noi.
Vom satiriza tot războiul.
Rații, colecte de cauciuc, nylon,
un număr nou pentru Vivienne.
Mai ușor cu satira.
- Încântat. - Bravo.
Mulțumesc.
A venit o pauză, apoi Cordell Hull a trimis ordine de sus
Scuze, fetelor, lăsați perlele jos Acum raționalizăm dragostea
Și cum îl aducem la Camelot?
Ce contează? E comic!
Dick! Din New York Journal-American.
„Încântătoare pentru ochi precum muzica lui Rodgers pentru ureche.”
- Bun. - E drăguț.
Bun început.
Ești pregătit? Te simți sănătos?
Poți lua asta în serios?
Da, nu mai beau, Dick. Serios.
Am băut bere de ghimbir toată noaptea.
Cu excepția ăstuia, pentru că acum trebuie să sărbătorim.
E cel mai mare musical din istoria teatrului american.
Nu, nu beau cu tine, Larry.
Bine, în regulă.
Weegee, fă o poză!
- Ce? Nu, Larry, trebuie... - Nu.
Rodgers și Hart, din nou împreună!
Bine, mai aproape! Hai, mai aproape!
Vreau zece exemplare.
Grozav, scrie-mi un cec.
Da.
Crezi că ești în stare?
N-am mai auzit o idee așa bună de 16 ani.
În același timp, cred că ar trebui să visăm la ceva complet nou.
Nu ești de acord?
Ceva nou, ce oamenii n-au mai văzut.
Ceva măreț!
Să începem cu relansarea.
- Desigur. - Pas cu pas...
- Da, dar... - Chiar cred...
- Știi... - Avem un viitor.
Cine nu crede asta?
Dar vreau să fiu unul dintre compozitorii care lucrează cu... știi tu,
alți textieri.
Ca Arlen, Kern. Îl adori pe Kern.
Îl ador. Voiam să fiu Kern.
Dar trebuie să lucrăm profesionist.
Când n-am lucrat eu așa?
Vreau să lucrez la anumite ore ale dimineții, la birou.
- Vreau să respect un program. - Da, așa facem.
Nu vreau să te mai caut, Larry.
- Sunt chiar aici! - Știi ce zic.
Nu vreau s-o sun pe mama ta
la nouă dimineața,
ca să cobori din pat la 12.
- Dick... - Nu mai fac ce am făcut.
Asta e tot ce spun.
E o afacere, atâta tot.
Nu trebuia să aduc vorba...
- Am vrut... - Tot ce vreau e...
- A fost cea mai bună de până acum. - Bine, mulțumesc.
- Cine e? - Vreau un show
pe care să-l iubim.
Și eu simt la fel.
Dick! Burns Mantle a numit-o
„Cea mai meticuloasă și mai atractivă comedie muzicală americană
de la Show Boat”.
- De la Show Boat? - Da.
E foarte bine.
- A fost spectaculos. - Mersi, încântat.
Trebuie să iubesc spectacolul.
Trebuie să vreau să-l scriu mai mult decât orice,
să fiu în public, să stau acolo fără să pierd niciun cuvânt.
Bine, începem cu Yankeul...
- Patru sau cinci numere... - Ascultă.
Uite la ce mă gândesc. Aventurile lui Marco Polo.
Dick! Minunat spectacol!
Mulțumesc mult. Încântat.
Doar... mare, mai mare decât Jumbo. Epic.
Un circ muzical cu trei arene.
Spectacolul durează patru ore cu o pauză de cină!
E o operă comică grandioasă. Iar decorul de pe scenă e lumea!
Îi satirizăm pe toți.
Iar tu îi satirizezi muzical.
Satirizăm fiecare clișeu muzical național.
Numărul franțuzesc, numărul italienesc,
când ajung la Inima întunericului,
canibalii cântă Porgy și Bess.
Bess, tu cina mea acum!
Doamne, Larry! Haide!
Spectacolul va avea anvergura unui roman.
Va fi cea mai mare provocare a ta în calitate de compozitor.
Și ceea ce leagă totul, ceea ce permite publicului să intre în poveste,
este fata.
Această fată diafană pe care Marco Polo a lăsat-o în urmă.
Are jumătate din vârsta lui,
dar e prima dată când simte ideea dragostei în ani de zile.
Înjură în prima scenă.
O să fie ca Benedick în Mult zgomot...
- Bun. - Jură că nicio femeie
nu-l atinge. Disprețuiește dragostea.
Și satirizăm cântecele de dragoste.
Nu, Larry, vreau să scriu spectacole care au un miez emoțional...
- Dick, grozav spectacol! - Bună, ce faci?
Mulțumesc, accept. Ești un critic dur.
- Mersi. - Mersi.
Nu uita, în prima scenă am stabilit că e împotriva dragostei.
Apoi o cunoaște pe fată. E un fel de spirit liber,
cu aspect scandinav, cu doi pistrui pe obrazul stâng,
- ...e absurd. - Nu face asta.
Ea trăiește social, psihologic, sexual
într-un alt univers decât el, dar el este vrăjit.
Stă acolo paralizat în lumina ochilor ei verzi pal.
E cel mai mare explorator din istoria lumii
și nimic nu are sens pentru el, decât dacă e un mod de a o face să-l vadă.
Acesta este nucleul emoțional al poveștii.
- Bine. - Luăm acest om legendar,
mai mare decât viața,
și-l facem să sângereze.
Dle Rodgers, mă numesc Robert Heffner. Sunt primarul orașului Oklahoma.
Eu și Eve am venit până la New York
- ...pentru asta. - Bine.
Bun-venit la New York. Terminam o conversație.
Vine la voi în două minute. Bine?
Două minute. Mulțumesc, sper că a meritat.
- Cu siguranță. - Mă bucur. Mulțumesc.
Bun, haide.
Și sfârșesc împreună? Haide.
Asta așteaptă publicul să afle!
Ăsta e tot șpilul poveștii.
Bine, Larry,
dacă ești dispus s-o scrii,
pe bune, și s-o rescrii mereu,
atunci ar putea funcționa.
Dar n-o să te implor, Larry. Înțelegi?
Lucrăm 15 minute,
iar tu ieși după trabucuri.
- Mă... - Bun.
Mă înnebunește. Nu-mi place.
- Nu mai vreau. - Lucrăm așa de 24 de ani.
Felicitări, Dick!
Exact așa a fost.
- Mulțumesc. - Era timpul Ghildei.
Da, ai perfectă dreptate.
Oricum, n-o să... mă cert cu tine, Larry.
- Cine se ceartă? - Nu știu.
Cu războiul ăsta,
publicul chiar vrea să vadă canibali cântând Porgy și Bess?
Și ce vrea să vadă publicul?
Cowboy distrându-se la evenimente sociale?
Da, se pare că da.
Așa e, am uitat.
Oklahoma! se referă la urgențele unei națiuni în război.
Cred că fiecare militar din public din seara asta
s-a gândit de ce luptăm,
chiar și pentru o secundă sau două.
Și pentru ce luptăm, mai exact?
Pentru fetițe bătăioase care nu pot spune nu?
- Bine. - Dick. Haide!
Fie vorba între noi,
personajele alea sunt de nerecunoscut ca ființe umane.
Mulți i-au recunoscut. Au recunoscut dragostea.
Are nevoie să fie salvat.
Au recunoscut familia. Au recunoscut mândria țării lor.
Începi să vorbești ca Yankee Doodle Dandy.
Cred că sunt mai multe de recunoscut
decât niște canibali.
Dar canibalii sunt mai amuzanți!
Dick, vino să citești astea!
- Vin imediat. - Bine.
Bine, gata. Știu exact ce vrei să spui.
Spune-mi... Ce vrei să scrii?
Care e spectacolul tău de vis?
- De vis? - Da.
Oklahoma!
Adică, următorul.
Vorbim să facem Liliom.
- Piesa lui Molnár? - Da.
- Era demodată în 1909. - Da?
Vrei să scrii un musical despre un șarlatan
care-și bate iubita,
- ...moare, se întoarce... - Merge.
Da, și la sfârșit toți morții și-ar scoate halourile
și ar zice: „Purgatoriu!”
Eu o fac dacă mă obligi.
- Doar că... - Nu te oblig.
Oscar o s-o facă.
Ce știe Oscar despre Budapesta de la sfârșitul secolului?
O s-o americanizeze.
O s-o modernizeze.
O să fie în Maine.
Maine? Cu tot respectul, modernizarea lui Molnár
- ...e foarte... - Trebuie să citești!
E din Times?
Recenzia World-Telegram a lui Burton Rascoe.
- E fantastică. - Bun.
- Vom apărea și în Times. - În regulă.
Trebuie să plec. Se apropie Times.
Bine.
- Urează-mi noroc. - Mazel tov!
Cum se spune în Maine.
- Dick, a fost perfect. - Mulțumesc.
Mă bucur să te văd. Ți-a plăcut?
Ce știe Dick Rodgers despre Maine? E evreu, pentru Dumnezeu!
Cât timp vor mai vinde basmul ăsta?
„Ai credință, ai speranță, morții ne vor alina!”
Pe dracu' o să ne aline.
Mai dă-mi un pahar. Unul adevărat.
Vii să bei cu mine, Andy? Te rog.
Cum reziști?
Știi că într-o căsnicie se spune „la bine și la rău”?
În ceea ce privește viața mea, cred că am intrat în partea cu „la rău”.
Și s-a întâmplat atât de liniștit, încât nici măcar nu mi-am dat seama.
Ai simțit vreodată asta?
În fiecare zi din viața mea.
Mulțumesc.
Cred că și Dumnezeu a terminat cu mine.
Am avut hiturile mele,
am iubit o colecție mică și dragă de oameni.
Și acum a întors pagina.
Mă simt depășit.
„Depășit.” E un lucru bun, nu-i așa?
Înseamnă că scula nu funcționează.
D-aia nu știu cuvântul.
Pune-mă pe listă.
S-au întors păsările în Central Park.
La ce lucrezi în ziua de azi?
La o carte pentru copii.
Cred că m-am surmenat scriind eseuri,
că nu merge bine.
În ce privește scrisul,
și eu sunt în partea cu „la rău”.
Despre ce e povestea?
Aș vrea să știu și eu.
Călătoria pe care o fac toți?
Căutarea perfecțiunii de neatins?
Inefabilul!
Probabil e o idee prea evazivă pentru o carte de copii.
Am o frază pentru tine.
„A urmărit-o prin pat toată noaptea, înainte să concluzioneze
că e inefabilă.”
Sigur nu vrei să spui „neefabilă”?
E și mai bine.
Mă duc în parc dimineața,
să eliberez un șoarece prins în bucătărie.
- Da? - Am o cutie micuță de sticlă
în care prind șoarecele, dar nu-l omor.
În fiecare dimineață intru în bucătărie
și îl găsesc acolo, lângă frigider.
Șoricelul meu maro, mâncând fericit biscuitul pe care i l-am lăsat.
Și în fiecare dimineață îl duc în parc,
deschid cutia, el sare trei metri și fuge în tufiș.
Și apoi, a doua zi, să fiu al naibii,
e iar în cutie!
De unde știi că e același?
Arată la fel.
Are înfățișarea tipică din New York, de speranță zadarnică.
Dar cum urcă cele 19 etaje?
Îi dă bacșiș portarului.
Azi-dimineață nu era acolo.
Era doar biscuitul în cutie.
Chiar mi-a fost dor de micuț.
Cred că încep să mă identific cu el.
Are un nume?
Îi spun Stuart.
Cu „W” sau cu „U”?
Cu „U”. Nimic extravagant. Doar un șoarece de clasă mijlocie.
Cred că va trebui să mă scuzi.
Toată veselia asta mi s-a dus în vezică.
„Agnes de Mille face mici miracole
și inventează dansuri originale care se potrivesc poveștii și melodiilor.
Oklahoma! e proaspătă...”
Să-ți spun una amuzantă.
Cum se numește un homosexual obosit?
Nu știu.
Na că am uitat!
E foarte amuzant.
„Piesa e încântătoare, impresionantă!”
TOALETA DOMNILOR
Ții minte când Atkinson a scris recenzia pentru Pal Joey?
„Mohorâtă și lipsită de veselie.
Poate cineva să scoată apă curată dintr-o fântână murdară?”
Am plâns. Atât de jignit am fost!
Am plâns în brațele lui Vivienne Segal.
M-a îmbrățișat și a spus:
„Istoria o să-i dovedească că se înșală, dragul meu.”
N-a fost cel mai drăguț lucru
pe care să-l spună?
Și chiar îmi spune „dragule”.
Revista Time a scris:
„Pentru cei fără principii,
Pal Joey e uimitor.”
Ce fel de laudă de rahat e asta?
- Vorbesc despre Pal Joey. - Da.
Nu l-am văzut.
Lui Wolcott Gibbs i-a plăcut spectacolul.
A spus că a fost: „O producție cu cântece
și dansuri, cu personaje tridimensionale vii,
care vorbesc și se comportă ca niște ființe umane.”
Vedeți? Așa.
Mi-l prezentați pe Rodgers diseară, nu?
Urinarea s-a transformat într-o piesă cu două acte,
cu o pauză scurtă.
O iubesc pe Vivienne, serios.
Compasiunea ei...
Ți-am zis că-mi spune „dragă”?
Eram la Starlight Roof.
M-am întors spre ea și i-am zis: „Vivienne, vrei să te măriți cu mine?”
Asta i-am spus. Direct în față.
Îți imaginezi cum ar fi să ai curajul să-i spui asta unei femei?
N-am avut nici măcar curajul să visez asta.
Da, a fost emoționant.
Era ora 2:00, trupa cânta I've Heard That Song Before.
Ea mi-a zis: „Te iubesc, dragule,
dar nu în felul ăla.”
„Nu în felul ăla.”
Patru cuvinte mici.
Douăsprezece litere mici care înseamnă:
„Jocul s-a terminat, fraiere.”
„Mai gândește-te”, i-am spus.
I-am luat mâna într-a mea, oja ei era gri pal...
Acum... pot să beau.
Pot să vă reamintesc ce a spus Mike Todd despre Oklahoma! în New Haven?
„Fără râsete, fără sâni, nicio șansă.”
Avem o șansă acum. Bine, citește asta.
Minunat. Nichols a spus asta în Times:
„Minunat este cel mai apropiat adjectiv,
căci această excursie a Ghildei
combină o veselie proaspătă și infecțioasă, un farmec al manierelor,
actorie frumoasă, dans și cântec,
și muzica lui Richard Rodgers care nu strică nici ea,
pentru că e una dintre cele mai bune.
Muzicii dlui Rodgers nu îi lipsește grația niciodată,
dar rar a fost atât de bine integrată ca în Oklahoma!
A compus valsuri, cântece de dragoste, cântece comice și un număr de titlu
pe care statul în cauză ar face bine să-l adopte
ca imn imediat.
Oh, What a Beautiful Morning, și People Will Say We're in Love
se îndreaptă spre nenumărate tonomate din întreaga țară.
Iar un bocet numit Săracul Jud, în care eroul fabulei
încearcă să-și convingă rivalul să se spânzure,
este uimitor de comic.
The Farmer and the Cowman și The Surrey with the Fringe on the Top
merită menționate doar pentru că se apropie în mod clar de perfecțiune.”
Mai citește partea aia.
„...pentru că se apropie în mod clar de perfecțiune.”
Pune asta pe fronton!
„Se apropie în mod clar de perfecțiune.”
Haideți, oameni buni! Petrecerea e sus! Tort și șampanie.
Oscar! Bravo.
Felicitări!
Pot să-ți vorbesc o clipă?
Vorbim mai târziu?
Nu, doar o secundă. Am ceva important de spus.
Doar o clipă cu geniul muzical.
Vreau să-ți spun un lucru, Dick.
O clipă, Dick. E important.
Când am auzit prima dată de tine
erai doar fratele mai mic al lui Morty Rodgers.
- Cât aveai, 17 ani? - Aveam 16 ani.
- Eu aveam 23. - Bravo.
Da, erai bătrânul înțelept.
Dar, când ți-am auzit prima dată melodiile,
am știut că ai talent.
Nu eram complet convins că am și eu,
dar am auzit ceva în acea după-amiază.
Originalitate, melodie, grație...
Haide, Larry, încetează! Ce e cu tine?
Ai muncit toată viața pentru seara asta, Dick.
Nimeni n-a muncit mai mult. Nimeni nu merită mai mult.
Bine. Mulțumesc, Larry.
Bine, asta am vrut... Du-te și... bucură-te de petrecere.
Uită-te la mine!
O să facem Un yankeu la curtea regelui Arthur.
- Da. - Vom scrie patru, cinci cântece noi.
- Am deja idei. - Nu?
Da. Și, dacă scriu ceva pentru Marco Polo,
pot să îți trimit?
Trebuie să mă întrebi asta? Larry, îți datorez viața mea profesională.
Călătoriile de vară în Niagara Și în alte locuri
Ne adâncesc toate grijile
Mai știi când l-am auzit la radio?
În sufrageria părinților tăi. Primul nostru hit.
A fost cel mai uimitor moment din viața mea.
- Aveam 22 de ani. - Și îți spun, îți jur,
încă n-am făcut cea mai bună operă a noastră.
Da, noul Yankeu la curtea regelui Arthur!
Da. Și chestii mai mari.
- Dick, vino încoace! - Gata, vin!
Marco Polo va fi un spectacol despre bucurie,
dar o bucurie câștigată cu greu, o bucurie nesentimentală.
- Ce-i rău dacă e sentimental? - E prea ușor.
Oklahoma! e prea ușor?
Tipul care rămâne cu fata la final e prea ușor?
Tocmai ai eliminat toate comediile muzicale de succes
scrise vreodată, Larry.
Atunci e pentru mine.
Ai auzit publicul azi?
Da.
Cei 1600 de oameni n-au crezut că e prea ușor.
Adică 1600 de oameni greșesc?
Zic și eu...
că noi doi putem face ceva mult mai complicat emoțional.
Nu trebuie să ne supunem publicului...
- Eu și Oscar ne supunem? - Nu.
- Irving Berlin se supune? - Îmi place Berlin.
- White Christmas se supune? - Nu cred White Christmas.
Bine.
Poate că publicul s-a schimbat.
Tot vor să râdă.
Vor să râdă, dar nu așa.
- Nu în ce fel? - În felul tău.
Vor să râdă, dar vor și să plângă.
Vor... să simtă.
Ești cel mai vechi prieten al meu.
Ești...
ești unic.
Parcă mi-ai scrie necrologul.
- Zic și eu. - Sunt aici, acum.
- Gata de treabă. - Da?
Ești dispus să te întorci la Doctors Hospital?
Nu e nevoie să mă întorc la Doctors Hospital
și nici nu am nevoie de un psihiatru.
- Mulțumesc. - Încercam să te ajutăm.
Cine? Tu și Oscar? Mă ajutați?
Crezi c-a avut vreo legătură?
Oklahoma! va fi cel mai mare succes din cariera ta.
- Nu poți ști. - L-ai pus pe nemernicul de Kron
să-mi administreze banii. Acum nu pot...
A insistat fratele tău.
Teddy m-a implorat...
Ar trebui să scrii versurile cu Teddy.
Eu chiar am scris versurile.
Cum adică?
By Jupiter? Ce convenabil, ai uitat!
Ce am uitat?
Cum eu și Logan te-am implorat să compui refrene, versuri în plus,
și erai atât de beat că nici n-ai venit.
Așa că da, am scris eu versurile.
- N-ai scris niciun cuvânt... - De unde știi?
- ...din spectacol. - De unde știi?
Nu erai acolo să...
Știi ce?
Nu mă cert cu tine în seara asta.
- Bun. - Mie-mi place.
Mie nu.
Îmi pare rău.
Nu-mi pasă dacă mă atacă cineva.
Nu înseamnă nimic pentru mine.
Dar nimeni nu-mi poate ataca munca. Doar atât am.
Munca ta e genială. Nu asta e problema.
Munca ta a fost genială din ziua în care te-am cunoscut.
Îți mai amintești?
Erai în papuci de casă și halat de baie.
Da. Cu barba de-o zi la 11 dimineața.
O să țin minte asta până în ultima zi a vieții mele.
Bine.
- Mă duc. - Știu.
- Mă așteaptă. - Sigur că da.
Patru sau cinci cântece, da?
Îți spun, am deja idei!
Un solo de comedie pentru Vivienne
despre cum și-a ucis toți foștii soți.
Ar putea fi amuzant.
Putem să-i spunem Să ne păstrăm iubirea vie!
Ești bine, Larry?
Unde e White?
- A plecat. - „Atât de curând?”
Voiam să-i mai spun atât de multe.
Poate era și el un figurant.
Încă unul?
Ultimul, Larry.
Știi blues-ul anost?
Asta pentru că nu l-am scris încă.
Ar trebui să-mi pună poza pe sticlă.
„Whisky-ul care l-a făcut pe Lorenz Hart de neangajat.
Cumpărați obligațiuni.”
Am început să aud lucrurile greșit.
Noaptea trecută, ascultam o cântăreață cântând
despre „inima ei de țigară”.
Și m-am gândit: „Ce metaforă originală,
inima mea de țigară.”
Apoi am realizat că ea spunea „inima mea secretă”.
Nici nu-mi mai amintesc nimic.
Ăsta ar trebui să fie titlul autobiografiei mele:
„Oprește-mă, dacă ți-am spus asta deja.”
Și vom tipări textul de două ori.
Nu, vorbesc serios. Am mai văzut-o făcând-o.
Atâta timp cât nu se dansează până târziu.
Să ai grijă...
Neprețuita mea Elizabeth!
Larry!
- Îți place? - E...
Hammerstein a spus că sunt o nestemată!
Se pricepe foarte bine la cuvinte.
George, el este Lorenz Hart.
Sunt onorat să vă cunosc.
Te superi dacă vorbesc cu Elizabeth între patru ochi două minute?
Și apoi e a ta.
Ar fi în regulă,
dacă îmi promiteți un autograf.
George e la Yale.
Studiază muzică, dar vrea să fie regizor.
Regizor. Cum te cheamă?
George Hill.
Iată un sfat pentru tine, viitorule regizor George Hill.
Vrei sfatul meu?
Aș fi onorat.
Ai grijă cu poveștile de dragoste.
Gândește-te la poveștile de prietenie.
Acolo trăiesc lucrurile cu adevărat trainice.
Mulțumesc, voi ține minte.
TEATRUL ST. JAMES OKLAHOMA!
Vorbim mai târziu, George.
Mama tocmai mi-a dat ăsta.
M-a emoționat gestul.
Clavicula mea bine temperată.
Ai grijă. Mama...
Bine. În regulă...
Scuze, știu că ziua ta e abia pe 19 noiembrie.
Sunt scorpion.
Nu m-am îndoit de asta.
Ai primit partitura pe care ți-am trimis-o?
Am fost ocupată cu examenele, am pus-o deoparte, sincer, și...
Și apoi am uitat de ea. Dar acum am timp, îți promit.
O să-mi pun un prieten
să-mi cânte toate melodiile alea.
Nu te grăbi.
Ăsta e lucrul minunat la artă, nu-i așa?
Te așteaptă.
Mulțumesc pentru scrisorile trimise.
Chiar mi-a plăcut să le citesc.
Colegei mele nu-i venea să creadă că-mi scrie Lorenz Hart.
Îmi amintesc că în Vermont beai vin roșu.
Malbec. E o băutură în vogă la Yale.
Ceri Malbec franțuzesc și apoi te porți
de parcă ai ști din ce podgorie provine.
Nu vorbi de Vermont în preajma mamei mele.
Nu știe nimic despre asta.
De fapt, slavă Domnului...
Nu știe 90% din ce se întâmplă în viața mea.
Mă simt privilegiat că știu.
Sau că am făcut-o, în august.
Am mult mai multe lucruri de raportat de atunci.
Spune-mi despre băieți. Asta mă interesează.
Sincer, sunt mult mai deșteaptă decât majoritatea lor.
Așa că stau și mă uit cum încearcă să mă impresioneze.
E destul de distractiv.
Dacă aș fi student, mi-ar fi frică de tine.
Această frumusețe inteligentă, nemiloasă,
extrem de nesentimentală, care stă acolo,
evaluându-mă de undeva din spatele acelor ochi verzi,
notându-și toate prostiile mele.
Doamne, aș fi îngrozit.
Nu sunt atât de intimidantă.
Spune-mi mai multe despre acest Cooper.
E stânjenitor.
Ador când ți-e rușine,
ai o îmbujorare stacojie care te cuprinde
și o secundă mai târziu dispare.
Asta s-ar putea să dureze mai mult.
- Mi-ar plăcea... - Elizabeth... Larry...
Sper că nu întrerup ceva prea important.
Treburile grele vor trebui să aștepte.
E o nestemată, nu?
Vă rog, dle Hammerstein.
Vă deranjez doar o clipă.
Larry, voiam să-ți spun...
În primul rând, bănuiesc că e o seară grea pentru tine.
Nu, sunt profesionist, Oscar. Suntem amândoi profesioniști,
înțelegem natura domeniului nostru.
Larry, chiar ți-a plăcut spectacolul? Nu cred că fac cântecele comice
la fel ca tine. Nu-s punctul meu forte.
Am râs în hohote. Era să mor de-atâta râs.
Avem aceeași vârstă, dar ai fost mereu profesorul.
- Nu, Oscar. Eu... - Nu, toată cariera ta
- ...ne-ai arătat calea. - Nu...
Ne-ai eliberat pe toți.
Ai făcut cântecele americane să sune în sfârșit ca vorbirea americană.
Încetează! Nu-mi plac elogiile, mai ales ale mele.
Oscar, seara asta e seara ta.
Un hit pentru tine și Dick e un hit pentru noi toți.
Oamenii vor, în sfârșit, să vadă spectacole din nou.
Spectacole adevărate. Eu și Dick ne gândeam la câteva idei.
- Minunat. - Da, avem o idee pentru un spectacol...
mare, cu Marco Polo... uriaș... un fel de circ muzical.
Dick e încântat de asta.
A spus că adaptați Liliom.
Dacă putem pune mâna pe drepturi.
Pare interesant.
- Elizabeth mi-a spus că e protejata ta. - Terminați!
„E sărutul făgăduit al primăverii care face iarna singuratică să pară lungă.”
Te rog.
- Ai scris un vers grozav. - Pentru un spectacol de trei luni.
- L-am văzut de două ori. - Tu...
Știi despre ce vorbim, Stevie?
Very Warm for May. Produsă de Max Gordon.
Muzica de Jerome Kern.
Teatrul Alvin, 59 de reprezentații.
El e vecinul meu. E un fel de enciclopedie ambulantă a teatrului muzical.
Iar eu, un fel de pneumonie ambulantă a teatrului.
- Mă bucur să te cunosc. - Încântat.
Vrea să scrie musicaluri.
Cine e textierul tău preferat?
Oscar.
Bineînțeles. Și ce părere ai despre munca mea?
Îmi place. E amuzantă.
Mulțumesc.
Un pic neglijentă uneori.
E foarte obosit. A fost o zi lungă.
Vino, Stevie! E lung drumul până la Doylestown.
- Vrei să mergi la baie? - Nu-s obosit.
M-a întrebat ce părere am despre munca lui.
„Treburile grele vor trebui să aștepte”?
Regret că n-am avut copii.
Cooper.
- Nu cred că-ți spun asta. - Spune-mi!
Ții minte că am fost îndrăgostită de el
mai mult de un an.
Ține asta. Vino încoace!
Renee, îmi poți oferi cinci minute de intimitate, te rog?
Orice pentru tine, Larry.
Mulțumesc.
Spune-mi cum arată, încerc să mi-l închipui.
Ca Apollo... Ochi albaștri, înalt.
Deci pielea de pe spatele lui
- ...era perfectă... - Termină!
E noaptea aniversării tale. Spune-mi totul.
- Un grup de prieteni m-au dus... - Iubiți, iubite?
- Amestecați. - Bun.
Larry, sunt studentă.
Deci m-au dus la Mory's, unde, practic, n-au voie femeile,
dar ne-au băgat pe furiș pe scări, ca pe o marfă de contrabandă,
și, desigur, una dintre fete și-a adus partenerul.
Cooper?
Ceea ce m-a distrus, dar m-a făcut și să râd.
Era acolo, lângă mine.
Seara se prelungește,
sticlele goale de vin umplu masa.
Jumătate dintre noi sunt minori,
dar flirtăm cu chelnerul și nimănui nu-i pasă.
- Beți Malbecul vostru franțuzesc. - Exact.
Sunt un elev bun.
De asta te iubește lumea, Larry. Ești cel mai bun ascultător.
Asta pentru că nu sunt interesat de mine deloc.
Înapoi la povestea ta despre dezmățul natal.
Sticlele goale de vin umplu masa...
Se face târziu.
- Și Marjorie... - Fata care a venit cu Cooper?
A plecat acasă să învețe.
Lumea pleacă pe rând, clătinându-se.
E miezul nopții.
Și mă trezesc chiar lângă el.
Nu te grăbi.
N-aș vrea să fiu altundeva,
ci doar aici, cu tine.
Ai primit scrisoarea mea? Dau o petrecere.
Cred că trebuie s-o ajut aici pe mama...
Începem foarte târziu.
O să ai timp să lucrezi aici.
Vine Cvartetul Golden Gate. Promite-mi că vii.
Central Park West, nr. 320.
Ai spus că vrei să proiectezi decoruri și costume.
Vor veni toți cei din teatrul din New York.
Să revenim la Cooper.
Bun.
Plecăm împreună de la Mory.
E o noapte perfectă de noiembrie. E o semilună subțire.
El ține brațul în jurul meu. Suntem amândoi puțin beți,
ne împiedicăm unul în brațele celuilalt.
Poartă o cămașă de flanelă roșie și verde cu mânecile suflecate.
Nu că ai fi observat.
Arată bine!
Și tu?
E ziua mea, nu?
- Ar trebui să arăt bine. - Elegant.
Mă sprijin de cămașa aia de lucru din flanelă
și, sincer,
simt mirosul masculin pe care-l emană.
Țin minte că mă gândeam că ar trebui să apară litere mov pe cer...
- „Dorință.” - Bine.
Stai o secundă.
Trebuie să-mi torn niște apă rece în pantaloni.
Vezi să pui și niște gheață.
Ajungem în subsolul căminului lui,
un fel de bar de prost-gust abandonat.
Dumnezeu știe câte fapte depravate au avut loc acolo.
Și va mai avea loc unul.
Da.
Îl urmăresc pe tip de un an,
îl visez, și acum e aici.
În noaptea aniversării mele,
singura lumină vine de la o lampă mică
cu cai și jochei imprimați pe abajur.
Serios, Larry, ce poate face o fată?
La mulți ani!
Începe să se dezbrace.
Chiar vrei să auzi asta?
Sunt oarecum interesat.
E umilitor.
Nu prea s-a întâmplat nimic.
Nimic?
Ca noi doi la casa de pe lac?
Nu.
Noi am luat o decizie deliberată, nu?
Bazată pe ce? Pe raționalitate? Mă rog, cât de raționali putem fi noi.
Dar asta...
Asta s-a bazat pe faptul că nu putea pune căciulița.
Nu.
A încercat.
- A încercat din nou. - Nu.
- Am încercat eu. - Taci!
Cele mai urâte zece minute din viață.
Parcă au fost zece ore.
Îmi pare rău.
Și știi care a fost partea cea mai rea?
Pur și simplu nu era prezent.
Tot mormăia că vinul era de vină.
Că...
Căciulița era prea mică, dacă-ți vine să crezi.
Și, în tot acest timp, mi-era clar
că el... nu prea...
Nu știu care e cuvântul potrivit. Poate...
„Nu-te-iubește-suficient” e cuvântul potrivit.
Nu ai cum să ignori așa ceva, nu?
Când fata îl iubește pe tip din toată inima
și el nu-i întoarce sentimentele...
Ai idee cum te simți?
„Nimeni nu m-a iubit așa mult.”
Am adus în subsolul acela o adorație de un an,
studiindu-i fotografia,
memorându-i numărul de telefon.
Și iată-l acolo, studentul pe jumătate beat,
nici nu se putea preface că mă iubește.
Și... nu m-ar fi deranjat dacă ar fi fost...
niște... pasiune pe-acolo.
Sau chiar empatie.
Dar nu era nimic.
Doar... lampa aia cu caii pe ea.
Meriți mult mai mult.
Da.
Am întrebat-o pe colegă, a doua zi,
ca de la fată la fată.
A spus că bărbații nu-și pot face treaba uneori pentru că sunt emoționați.
Aș vrea să pot crede asta, să mă simt mai bine în pielea mea.
Dar...
nu avea emoții. Nici pe departe.
Avea ochii închiși.
De parcă încerca să-și închipuie că sunt cea pe care o dorea.
M-am simțit ca o proastă.
M-am simțit degradată.
M-am simțit furioasă pe mine că i-am permis
să mă facă să mă simt inutilă.
Am încercat câteva alternative creative.
Nu.
A devenit din ce în ce mai urât.
În cele din urmă, a spus: „Elizabeth, o lăsăm pe altă dată.”
Și asta...
A fost aniversarea mea de 20 de ani.
Ta-da.
Ce trist!
Apoi a fost și mai rău.
Nu cred că pot suporta.
Bine, pot să suport.
Dar spune-mi într-un fel care să nu mă facă să-mi fie rușine că sunt om.
O să fie dificil.
Cam o săptămână mai târziu,
toți pleacă de Ziua Recunoștinței.
Mă sună. Aș vrea să iau cina cu el?
Mă cunoști. N-am mândrie.
Spun „Sigur” și mă duc iar la căminul lui,
care se află sub un copac uriaș de gingko.
Frunzele s-au îngălbenit,
trunchiul copacului e negru de la ploaie.
Mă gândesc că e cel mai frumos lucru pe care l-am văzut.
Îmi amintesc că mi-am spus:
„Dumnezeu îți dă o a doua șansă.”
Mergem în camera lui,
colegul lui de cameră a plecat deja în vacanță.
Ușa se închide,
și dintr-o dată...
Nici nu mai vine vorba despre cină.
Răscumpără amânarea!
La modul grav.
Am trecut la extreme.
Practic ne smulgem hainele unul altuia.
Nu există conversație.
Și de data asta...
nu există nicio dificultate.
Nici prima dată. Nici a doua oară.
Oprește-te!
Îmi spune: „La mulți ani cu întârziere, Elizabeth.”
Și vrei să auzi finalul incredibil al acestei povești sordide?
A fost ultima dată când l-am văzut.
Era noiembrie, acum mai bine de patru luni.
Eram absolut sigură că va suna. Măcar ca să facem sex din nou, nu?
Nu. Niciodată.
M-am gândit că-mi va scrie.
Nu.
Așa că îl sun eu, desigur.
Nu știa cum să închidă mai repede.
Așa că i-am scris.
- O scrisoare de patru pagini. - Nu.
Niciun răspuns.
Îmi spun că a fost ca un vis febril, știi?
Și poate că febra a cedat în cele din urmă.
Și totul pare normal și rațional.
Dar știi ceva?
Dacă m-ar suna acum, chiar în clipa asta,
aș renunța la tot în viață și...
Aș conduce trei ore, aș conduce 30 de ore doar ca să mai petrec o noapte cu el.
Ce se întâmplă cu mine, Larry?
De ce ai conduce 30 de ore ca să vezi pe cineva care te-a tratat așa?
Pentru că sunt îndrăgostită de el.
Ești?
E ilogic. Obsesiv. Jalnic.
Și nu e prima dată când mi se întâmplă asta.
Mi se tot întâmplă.
Simt că nu văd oamenii clar.
Am scris un cântec odată, cu ani în urmă,
numit The Heart is Quicker Than the Eye.
Nu e un cântec grozav, dar e un titlu bun.
Și e adevărat, cred.
Capul nu are nimic de-a face cu nebunia iubirii.
Și...
Nu contează dacă merităm sau nu.
Ne investim inimile în acțiuni inutile.
Și știm că nu au nicio valoare.
Dar ne agățăm de ele ca niște copii care-și îmbrățișează ursuleții de pluș.
Elizabeth...
Spune-mi sincer.
Ce simți pentru mine?
Cum adică?
Adică...
la casa de la lac, cu lumina care ardea peste apă,
am vorbit jumătate de noapte
și ți-am atins umărul...
Chiar m-ai iubit puțin în noaptea aia?
Știi că te iubesc, Larry.
Serios?
Doar că... nu în felul ăla.
Ai spus că ai conduce 30 de ore ca să-l vezi pe Cooper.
Câte ore ai conduce ca să mă vezi pe mine?
Îmi tremură mâinile.
Simt ceva mai înțelept și mai profund pentru tine.
- Respect. - Mulțumesc.
Recunoștință pentru generozitatea și altruismul pe care mi le-ai arătat.
Nimeni n-a fost mai interesat de viața mea decât tine.
Nu merit o prietenie ca a ta. Îți sunt recunoscătoare.
Și-ți voi fi pentru totdeauna.
Și eu îți sunt recunoscător că m-ai înviat.
Oprește-te!
Larry! A venit lumea.
O secundă!
Pot să te întreb ceva?
Ceva probabil prea personal ca să întreb.
Prea personal e singurul lucru care mă interesează.
Mama mea...
Lucrează pentru Ghildă, îi cunoaște pe toți.
Ne-a văzut petrecând timp împreună vara trecută...
Înțeleg încotro ne îndreptăm.
Mi-a spus... nu știu cum să spun asta.
Spune-o și gata.
Bine.
Mi-a spus de mai multe ori:
„Elizabeth, nu e doar de două ori mai bătrân decât tine,
dar nu cred că e interesat de femei.”
Și tu ce i-ai spus?
I-am spus: „Mamă, știu ce știu.
Și știu ce simțim amândoi.”
Ce simțim amândoi?
„Adorație irațională”?
Dacă pot întreba, ce crede mama ta că știe despre interesul meu principal?
Îmi pare rău, n-ar fi trebuit să spun nimic.
Te rog să mă ierți.
Pentru toate mamele noastre. Fie ca ele să rămână tăcute.
Iartă-mă. A fost o prostie să întreb.
Și știu ce știu și ce simt.
Uite ce să-i spui mamei tale,
când va sta lângă foc
numărându-și drepturile de autor de la Oklahoma!
Spune-i că Larry Hart e beat de frumusețe.
Cuvântul „beat” să fie în cursive.
Îmbătat de frumusețe, oriunde o găsește.
În bărbați, în femei, în mirosul magazinelor de trabucuri,
în frumusețea imposibilă a unei poete de 20 de ani
cu ochi verzi pal și doi pistrui mici pe obrazul stâng.
Ești bine?
E... inima mea de țigară.
Larry, Dick Rodgers își caută haina.
Venim.
Mă prezinți?
Mulțumesc, Renee.
Minunat, mulțumesc foarte mult.
Dick, vreau să ți-o prezint pe protejata mea, Elizabeth Weiland.
Protejata ta?
- Bună seara! - Bună seara!
Ai un mentor foarte bun,
dacă poți sta departe de bourbon.
O interesează scrisul, scenografia și costumele.
Bun. Serios?
Dle Rodgers, spectacolul din seara asta
mi s-a părut magnific.
Mulțumesc.
A fost cel mai bun musical văzut.
Ce compliment drăguț!
Mama ta lucrează la Ghildă, nu?
- Da, Theresa Weiland. - Da, Theresa.
- Deci ai văzut multe spectacole. - Prea multe.
Da.
Știu ce spui.
Dar în seara asta am văzut ce am sperat mereu.
Înălțător, inteligent, magic.
Larry, e cea mai perceptivă tânără pe care mi-ai prezentat-o.
Am avut un profesor bun.
Ce scrii?
În prezent, mai mult poezie.
E foarte tare.
Și faci și scenografie?
- Învăț. - Sigur.
Mi-ar plăcea să... citesc câteva poezii de-ale tale.
Să-ți văd schițele. Ăsta e numărul meu privat.
Sunt flatată.
N-am văzut-o pe Dorothy. Soția ta e aici?
Nu, se duce la apartament. Ne întâlnim acolo
să vedem recenziile târzii.
Da. Mi-ar plăcea să vii și tu, Elizabeth.
Ar fi plăcut să avem pe cineva tânăr cu noi.
Și poate îmi explici, Elizabeth,
de ce fetele tinere țipă după Sinatra.
Eu nu țip după Sinatra.
Nu, țipă sub Sinatra.
Bine, Larry!
Larry, desigur, ești binevenit.
O să încerc să ajung, dar dau o petrecere mică la mine.
Vine Cvartetul Golden Gate.
Nu pot concura cu Larry la capitolul petreceri.
- Mi-ar face plăcere să vin. - Serios?
Dick, vii?
Da.
Ai mașină?
O pot aduce eu cu taxiul.
Plecăm acum, dacă vrei să vii?
- Desigur. - Grozav.
Doar să-i spun mamei mele.
Fiica ascultătoare.
E atât de drăguță, nu?
E impresionantă.
Sunteți... Tu și ea...
Nu. Adică, sunt îndrăgostit de ea,
dar toată lumea e îndrăgostită de ea.
Dar nu în felul ăla.
Bine.
Ne vedem mai târziu?
Cu siguranță.
Mulțumesc pentru tot.
Domnule Rodgers...
Domnișoară Weiland.
Mulțumesc.
Ne vedem mai târziu, Larry?
„Cu un cântec în inimă, Îți privesc fața adorabilă!”
Ai întâlnit vreodată pe cineva și ai știut pe loc
că viețile voastre se vor schimba iremediabil?
Exact cum bănuiam. Ești un sentimental.
Când termini munca?
Trebuie să închid localul.
Dar tu, Knuckles? Ai terminat aici, nu?
Nu încă.
Pentru că dau o petrecere enormă la mine în seara asta.
Am uitat să-i dau cadourile.
Am probleme cu mânecile recent.
Am artrită la umărul ăsta.
Va trebui să încep să port o mantie.
Serios. Voi readuce la modă mantia de unul singur.
Mă veți vedea în serile de premieră, cu joben
și mantie, zburând prin ceață cu un baston cu vârf argintiu.
Veniți la mine în seara asta, da?
Ea o să fie acolo. Vă spun eu.
O să ajungă târziu.
Și fiți atenți, pentru că asta e partea remarcabilă.
Cândva târziu, poate în jurul orei 5:00 dimineața,
după prea mult Malbec,
se va întoarce spre mine și va spune:
„Larry, ce citești?
Larry, când e ziua ta?”
Pentru prima dată în viața ei
va fi interesată de mine.
Trebuie să se întâmple cândva, nu?
Toți ceilalți băieți au dezamăgit-o.
Dar eu n-o s-o fac niciodată. Eu sunt doar...
un pic de Larry în noapte.
Knuckles, muzică de călătorie.
Lună albastră
M-ai văzut stând singur
Ce șmecher!
Fără un vis în inimă
Fără o iubire a mea
E mult mai bine decât amărâtul de The Surrey With the Fringe On Top.
Larry, vii în centru la Dick cu noi?
Nu, duceți-vă voi, vin mai târziu.
Știai exact pentru ce eram acolo
M-ai auzit spunând o rugăciune pentru
Cineva de care să am grijă
Nu e rău. Rime feminine triple și toate au sens.
Și apoi, brusc, ai apărut în fața mea
Singura pe care brațele mele O vor ține vreodată
Și am auzit pe cineva șoptind
Te rog, adoră-mă
Și când m-am uitat Luna se transformase în aur
Lună albastră
Larry, cred că ăsta e începutul unei frumoase prietenii.
„Nu e romantic?”
Nu chiar, nu.
Știi, nici nu trebuia să se numească Lună albastră.
I-am spus Răul din fiecare om.
L-am scris pentru un film, Manhattan Melodrama.
Jack Robbins, fost „Rabinowitz”, i-au circumcis numele la MGM,
aude cântecul, ne cheamă în birou,
coboară sandvișul cu pastramă și spune: „Dick, îmi place melodia.
E la fel de bună ca tot ce ai scris vreodată.
Dar, Larry, cuvintele astea sunt prea artistice!
Nu sunt prea artistice pentru mine. Știu cât de geniali sunteți.
Dar trebuie să scrii pentru fraieri.
Nimeni nu va cânta asta.”
Am întrebat: „Ce au versurile?”
A zis: „Nici nu-mi amintesc nenorocitul de titlu!
Băieți, dați-mi ceva ce pot promova.”
L-am întrebat: „Cum vrei să-i spun?”
Lună albastră?
Concluzia? Cel mai mare hit pe care l-am scris vreodată.
Rodgers și Hammerstein au devenit
cea mai de succes echipă de compozitori din istoria teatrului muzical american.
Lorenz Hart chiar a contribuit cu cinci cântece la relansarea
Yankeului la curtea regelui Arthur, înainte de a fi găsit paralizat,
beat criță, în ploaie, pe un trotuar lângă 8th Avenue.
A murit după patru zile, la Doctors Hospital, în timpul unei alarme de raid.
Inspirat de scrisorile lui Lorenz Hart și Elizabeth Weiland
Subtitrare tradusă de Andrei Neagu