Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
БЛАКИТНИЙ МІСЯЦЬ
«Він був жвавим і динамічним, і з ним було весело», — Оскар Гаммерштайн II
«Він був найсумнішою людиною, яку я колись знала», — Мабель Мерсер
Я надсилав телеграму та дзвонив
Я відправив авіапоштою з прискореною доставкою
Так, я знаю.
Мені відповіли «прощавай» І я ще заплатив поштовий збір
Я закохувався лиш раз
І то це була ти
Потрійна рима.
Всіляке буває зі мною
До біса.
Так.
WQXR повідомляє про смерть одного з видатних американських авторів пісень
Лоренца Гарта, який помер минулої ночі в лікарні Doctors Hospital на Мангеттені
через ускладнення після пневмонії.
Пану Гарту було 48 років.
Протягом 20 років Гарт зі своїм партнером, Річардом Роджерсом,
який писав музику до віршів Гарта,
поєднували своїх генів для створення серії хітів до музичних комедій.
Їх часто називали американськими Ґілбертом і Салліваном.
Люди запам'ятають Роджерса з Гартом за такі пісні, як:
My Funny Valentine, The Lady Is A Tramp,
Where or When, With A Song In My Heart, Isn't It Romantic?,
My Heart Stood Still, Bewitched,
I Didn't Know What Time It Was, Manhattan
і Blue Moon.
Сьома місяцями раніше 31 березня 1943 року
Окла-Окла-Окла-Окла-Окла
Ми знаємо, землі ми належимо
А ось і «великий».
І земля, якій ми належимо, велична І ми скажемо
Йоу! Айіпіогей!
Ми скажемо тільки «У тебе все гаразд, Оклахомо!»
Мені потрібно випити.
-Лоррі. -Побачимося, мамо.
Л-А-Х-О-М-А
Оклахома!
Йоу!
SARDI'S РЕСТОРАН І ГРИЛЬ
Маленький бар ЗАЧИНЕНО
Гаразд. Останній раз кажу: поклади листи на стіл.
«Якщо Лазло і причина настільки для тебе важливі,
тебе ніщо не зупинить».
Гаразд, я полегшу все для тебе.
«Вперед, стріляй. Ти зробиш мені послугу».
Врахуй, що я цілюся тобі у член.
Найменш вразливе місце.
Господи Боже! Скільки разів ми бачили цей фільм?
Найгірша репліка в «Касабланці»?
«Що ж, прецедент порушено».
«Прецедент порушено»? Як можна порушити проклятий прецедент?
У тому Голлівуді взагалі англійською розмовляють?
Але Клода Рейнса не можна не любити.
Цей фільм грає завдяки йому.
-Звичайно. -Знаєш, чому він чудовий?
Він — актор головних ролей, і він низький,
а це доводить, що обидва варіанти можливі.
І мені це подобається.
Він каже Ільзі:
«Мадемуазель, Рік такий чоловік, що, якби я був жінкою,
і мене не було поруч, я б закохався в нього».
Ти подумай лише, ким він виявився у кінці фільму?
Хто йде у туман, тримаючись за руки?
Кажеш, Рік і капітан Рено...
Що, по-твоєму, відбувається
у гарнізонах «Вільної Франції» у Браззавіллі?
Це сцена, яку не можна показати.
Гаразд. Найкраща репліка в «Касабланці»?
«Ніхто ніколи мене так не любив».
Хіба вона не чарівна?
Шість слів. «Ніхто ніколи мене так не любив».
Дійсно, когось колись любили досить сильно? Хоча б наполовину?
Наллєш мені чарку?
Ти казав, нізащо...
Я просто подивлюся.
Оціню бурштинові коливання у руці.
-Ти казав мені не... -Просто налий.
Я казав, що сказала Елізабет?
Дівчина, з якою зустрічаюся сьогодні.
-Ти про ту, яку ти... -Едді.
-Що? -Де твої манери?
Її мати зайде сюди будь-якої секунди.
-Шкода. -Справді.
Я... Я обожнюю цю дівчину. І, кажу тобі, тут річ не в сексі.
-У чому, як не в ньому? -Не розумію.
Вона зовсім цього не заслуговує, але ж усе завжди так, хіба ні?
«Ірраціональне благоговіння». Це вона придумала фразу.
Вона теж поет. Я про це казав?
А наллєш ще чарку содової?
Я одну вип'ю, а іншою захоплюватимуся.
Отже, ця дівчина...
Ти справді, ну,
гуляєш з 20-річною студенткою?
Все складніше, ніж ти собі уявляєш.
Залиш пляшку.
Це вірш в ілюстрації.
Ти не даєш ніяких деталей.
Знаєш мою таємну мету до кінця року?
-Мету? -Я серйозно. Справді.
Моя таємна мета — припинити так сильно боятися.
-Елізабет Вейланд. Для... -Це мої!
Господи! Це все, що можна купити за п'ять доларів?
Плюс доставка, так.
Лоренц Гарт?
Знаєте, здається, я вже чув це ім'я.
Ти щойно заробив долар чайових, малий.
Прецедент порушений.
Чуєш? Вона подарувала її мені. Відправила аж з Нью-Гейвена,
бо я сказав, що хочу річ, якої вона торкалася.
Боже! Мені наче знову 17, хоч мені
ніколи не було 17.
Після дитинства мене одразу викинуло на узбіччя.
-Едді, наллєш малому випити? -Ні, дякую. Я на роботі.
Боже, саме той час, коли треба пити.
Як тебе звати? Свен, правильно?
-Трой. -Так навіть краще.
Слухай, Свене, ти вільний сьогодні?
Едді, даси хлопцю кляту чарку?
-Так. -Я влаштовую
величезну вечірку в себе вдома.
Усі фігури шоу-бізнесу будуть там.
Я зарезервував квартет Golden Gate. Я серйозно.
Я хочу, щоб ти прийшов із другом,
із десятком друзів.
Там буде таке, чого ти досі ніколи не бачив.
Я живу в Ардслі. На 91-й, біля парку.
Просто скажеш на вахті, що ти на вечірку Лоренца Гарта.
Тобі треба буде назвати пароль. Готовий його дізнатися?
«Ніхто ніколи мене так не любив».
Повільніше!
Ось це прекрасно виглядає.
А ви не п'єте?
Після цілого літра бренді Як маргаритка я прокинувся
Ти знаєш цю пісню?
Ні.
Мій кумедний Валентин Милий комік Валентин...
Я не дуже-то слухаю радіо.
Ти ж знаєш моє ім'я!
-Не знаєш пісні Роджерса і Гарта? -Я знаю...
Просто не можу пригадати...
Я візьму Мангеттен Бронкс і Стейтен...
Ми були на обкладинці журналу Time!
Моя фотографія на стіні просто...
Едді, де моя фотографія?
Їх перевішують.
-Що ти... -А як щодо цієї?
Блакитний місяць
Цю я знаю!
Ти бачила, як я стояв на самоті
І мрії не жили у мене в серці
І не було кохання
Мої найгірші вірші за все життя!
-Ви її написали? -Навіть назва мала бути іншою.
Я люблю цю пісню.
Я поверну свої чайові.
Ти маєш прийти на вечірку, Свене!
Днями коли я сказав Доку Бендеру,
що знову освідчився Вівієнн,
а вона відмовила, знову,
він сказав: «Ларрі, визначся.
Ти гомосексуал чи гетеросексуал?»
Я сказав: «Доку, я — бісексуал».
А він: «Що це взагалі таке?»
Я відповів: «Я однаково добре мастурбую обома руками».
Ларрі! У залі пані.
Жінки теж можуть користуватися обома руками.
Щоб бути письменником, треба мати потяг до всіх статей.
У тобі мають жити всі люди на Землі.
Чоловіки, жінки, коні.
Як можна висловити думки всього хору світу,
якщо весь цей хор не живе в тобі?
Едді, як назвати невтомного, непохитного гомосексуала?
«Невгамовний».
За велике і блискуче минуле, коли все це так багато важило.
Продовжуй грати. Ти — молодець.
-Дякую! Я — композитор-початківець. -«Початківець»?
Це означає, у тобі є прагнення?
Варто записати твоє ім'я. Раптом знадобиться новий партнер.
Чуєш, ти був сьогодні на прем'єрі?
«Оклахома!» зі знаком оклику, ніяк не менше.
Факт: від будь-якого витвору, що потребує знаку оклику,
слід триматися подалі.
Як ти сказав тебе звати?
Морті Ріфкін, але всі називають Морті Рафферті.
Ніхто й подумати б не міг, що ти — єврей.
Вітаємо з прем'єрою ОКЛАХОМА!
Що думаєте про «Оклахому»?
Що я подумав про «Оклахому»?
Що ж, Наклсе...
Наклс О'Ріфкін, я так називатиму тебе.
Я кілька разів бачив анонс вистави в Нью-Гейвені,
коли вони ще називали її «Поїхали!», знак оклику.
І я думав, Дік зателефонує мені і скаже:
«Ларрі, у нас великі неприємності.
Треба, щоб ти зробив її смішнішою. Потрібні комедійні пісні».
Я був готовий сказати:
«Діку, пропоную, замість усієї цієї простацької Американи,
зробити пародію на простацьку Американу!»
Я вже подумки писав слова. Я не міг зупинитися.
Він вам подзвонив?
Жартуєш? Він був надто зайнятий написанням хітів.
Я сидів сьогодні в ложі й дивився вниз на «Оклахомо, знак оклику»,
яка мерехтіла в усіх рожевих вогнях,
і всі ті ковбойські капелюхи і кручені ласо,
і я був абсолютно впевнений у двох речах:
це був хіт вагою 14 карат,
і це був 14-каратний шмат лайна.
Мій друг ходив на анонс, сказав,
це одна з найкращих вистав.
Вистава фальшива на всіх можливих рівнях.
І це не заздрість говорить, ясно?
Я сьогодні дивився її й відчув, як все велике тоне в моєму серці.
А люди навколо реготали. Вони регочуть з третьосортних жартів.
Я хотів схопити глядачів за плечі та запитати:
«З чого ви смієтеся? Та годі вам! Вимагайте більшого!» І...
Роджерс — геній.
Я кажу це без краплі сумніву.
Ти — піаніст. Знаєш, що це правда.
Він досить непоганий.
Досить непоганий?
Немає інших людей із таким розмахом, такою винахідливістю,
великою висхідною чоловічою мелодійністю, яка нарощується, як потужний удар.
Роджерс — холоднокровний сучий син,
але змушує мелодію літати,
а це ознака великого мистецтва — політ.
У мене гарне відчуття
Це той момент. Ти чуєш?
Коли охоплює тепло,
і від композиції раптово зникає гравітація в усіх органах.
На планеті є, мабуть, десь п'ять людей, які здатні на таке,
і цей сучий син один із них.
І ще слова Оскара Гаммерштайна ІІ.
Що я можу сказати про Оскара?
Він зайде будь-якої миті з усім своїм
2,5-метровим зростом,
і Дік навмисно взяв високого цього разу,
ти це знаєш.
Та що сказати про Оскара?
Він такий приземлений,
але, будемо відвертими, більшість з нас приземлені.
Проте є випадки, клянуся Богом,
у моїй роботі були випадки,
коли я виходив за свої межі.
Звичайно, я згоден.
Дякую! Вірші були глибшими за музику,
глибшими за виконавців,
і були, бодай на пів секунди, ближчі до чогось безсмертного.
Вибачте за мою безмежну самооцінку, але це правда,
і якщо ніхто більше цього не скаже, то я скажу.
Я написав кілька рядків, які обдурять смерть.
Сказано зі скромністю справжнього безумного.
Гей! Хіба коли Шекспір писав:
«Ані мармурові, ані позолочені пам'ятники
принцам не здатні пережити цієї потужної рими»,
люди казали: «Боже, яке его»?
Ні, вони сказали, що він — геній, і він знає, що його праця не помре.
То тепер ти Шекспір?
«Оклахома!» виграє кляту Пулітцерівську. Я це знаю.
Відтепер і довіку її ставитимуть у школах,
тому що вона дуже нешкідлива.
Але, правда, кому потрібне нешкідливе мистецтво?
Наклсе, ти мене слухаєш? Я намагаюся відповісти на твоє запитання.
Хіба Бог населив нами землю, щоб не шкодити людям?
Проблема «Оклахоми!» в цьому,
і ця проблема була безпосередньо в оригіналі,
в «Зеленіє клята бузина».
І Дік мені першому показав цю п'єсу, ясно?
Попросив адаптувати її, а я відмовився,
і я не проти, що вона ностальгічна,
але «Оклахома!», знак оклику,
викликає ностальгію за світом, якого ніколи не було,
і хто насправді хоче писати п'єсу, в якій головного героя звати Кудрявий?
Ось ідея для пісні.
«Гей, Мо, Ларрі! Я вступив в коров'яче лайно!»
Чи мені гірко?
Ми пишемо разом уже чверть століття,
і перша п'єса, яку він пише з кимось іншим,
буде його найбільшим хітом. Мені гірко?
-Ларрі... -Чорт забирай, так.
Але мені потрібно розповісти про Елізабет.
Потрібно полегшити душу.
Ось, приїхали. Двадцятирічна...
Вона зайде будь-якої миті.
Роджерс буде сьогодні тут, так?
-Не хвилюйся, я тебе познайомлю. -Було б чудово.
Шукаю когось послухати мої пісні.
Що ж, слухай і вчися.
Я розповідаю вам про Елізабет.
Є щось зворушливо...
піднесене в її обличчі.
Що це означає?
Дивись, я купив їй усі ці подарунки.
Ти купив їй щось в Klein's?
Їй сподобається.
Але це вживане лайно. Ти чого?
ТЯГАР ПРИСТРАСТЕЙ ЛЮДСЬКИХ В. С. МОЕМ
Це перше видання. Ти не розумієш магію
і таємницю цієї дівчини.
«Я чекав цього все своє життя».
Слова Сомерсета в цій книзі, пам'ятаєш?
-Я? -Так.
«Завжди є той, хто кохає, і той, хто дозволяє себе кохати».
Це правда, еге ж?
Так, у людини проблеми,
якщо вона шукає сенс життя
в книзі зі словом «тягар» в назві.
Ларрі...
Вона — дівчина. Так?
Розумієш, я завжди думав, що твої інтереси більше в...
Мої інтереси?
То ти тепер мене аналізуватимеш?
Дякую, докторе Бакарді!
Я зустрів її на репетиції By Jupiter.
І вона не актриса.
Вона — студентка. Другокурсниця.
Єльського. Не загальноосвітнього закладу, то для хлопців.
Це Школа витончених мистецтв!
Богемні богині в сірих сорочках
змішують фарби в ранковому світлі.
Їй усього 20 років.
А тобі скільки?
Юнацькі 47!
Знаєш, як я називаю її в листах?
«Моя незамінна Елізабет!» Ти можеш в це повірити?
Якби цієї миті я міг написати,
що в мене на серці, літали б усі глядачі.
«Оклахома!» закрилася би з ганьбою,
якби почула вісім тактів мого серця.
І сьогодні я був у 8 барах, тож знаю про що я.
Вперед!
Минулого літа я не спав до 4:30 ранку.
І все, що я робив минулі п'ять годин...
Якого біса ти дивишся на годинник?
-Ларрі, я тут працюю. -А що, по-твоєму, роблю я?
А мені навіть не платять. Гаразд.
Ще квіти...
Едді, дай Свену ще випити!
...Річарду Роджерсу.
Господи, у скільки вони обійшлися?
Шістнадцять доларів. Плюс доставка.
«Діку, у мене гарне передчуття, що все йде, як ти хочеш.
З любов'ю, Дороті».
Вона цитує Оскара?
Я пишу з її чоловіком 24 роки,
а вона цитує Оскара?
На 91-ій біля парку, Ардслі. Ми запізнимося.
Гаразд. Що ж, ще раз дякую!
Добрий вечір!
Не відмовляй мені в задоволенні хоч на мить.
Дозволь відтворити Елізабет у твоїй уяві.
Досить! Ти її трахав чи ні?
Де твої манери? Наклсе, можна з тобою поговорити?
Звичайно, так.
То ви її трахали чи ні?
Елізабет!
Ларрі!
Моя незамінна Елізабет!
Я дуже рада тебе бачити.
-Подобається зачіска? -Я в захваті.
-Набагато краще, ніж із рудими. -Теж так думаю.
Тобто, руде мені теж подобається. Але так ще дивовижніше.
Піду готувати вечірку.
Ні-ні. У мене є квіти для тебе!
-Я приголомшена. -Я вмію так діяти на людей.
-Маю багато тобі розповісти. -Наприклад?
-Я знову пишу щоденник. -Сподіваюся, даси почитати.
Ні-ні, великий.
А цей Річарду Роджерсу?
Ларрі, моя мама померла б, якби це побачила.
-З твого дозволу. -Дозволяю.
-Пам'ятаєш хлопця, про якого розповідала? -Купера?
-Нарешті це сталося. -Ні!
Так.
На мій день народження. У ніч мого двадцятого дня народження.
Досить драматично. Можна писати про це п'єсу.
Мюзикл. «Він піднявся».
-Ларрі... -Це великодній мюзикл!
Він дуже релігійний!
Я уточню: це майже сталося.
Викладай негайно!
-Я розповім усе пізніше. -Ні, зараз.
Я мушу знати скорочену версію зараз.
Скорочену версію? Добре.
Шкіра в нього на спині була бездоганною.
Мушу бігти.
Ти представиш мене Річарду Роджерсу, так?
До кінця вечора
ти триматимеш його величезну долоню.
Ларрі, ти такий вульгарний!
«Величезна долоня», це смішно. Чуєш...
Я пишу цілий мюзикл про неї.
Він натхненний фільмом Френка Капра про війну «Чому ми боремося».
Він буде називатися
«Чому ми трахаємося».
А велика балада в кінці матиме назву
«Шкіра на його спині була бездоганною».
Звичайно, коли тобі 20,
який ще товар ти можеш запропонувати, окрім свого тіла?
Ти ж ще нічого не встиг зробити, так?
Уявляєш, що написала б Елізабет, якби побачила мою спину?
«Шкіра на його спині
була схожа на біле простирадло, на яке хтось виблював.
Його пеніс виглядав як ріг нерозвиненого єдинорога».
Всього одну...
для хоробрості, аби привітати його.
Ларрі.
За бездоганну шкіру на її спині,
як і всі інші її частини.
Нічого собі.
Як можна втиснути так багато задоволення у таку маленьку ємність?
Це все. Ні краплі більше. Згода?
Боже! Я сумую за Ґершвіном.
Закладаюся, що бачив «Порґі і Бесс» більше разів, ніж будь-хто в цьому місті.
Найкраща репліка в «Порґі»:
«Коли Бог створив каліку, він прирік його на самотність».
Ти колись думав, що все твоє життя — п'єса,
і що 99 % людей у ній
не має реплік?
Вони, ніби, масовка.
А ти... ти просто масовка в їхній п'єсі.
Глибоко. Дуже глибока думка.
-Ну, я теж маю думки. -Справді?
Думав, ти лише масовка.
Хтось забере ці кляті квіти з мого бару?
Добре!
Ти маєш угледіти в ній, що і я.
-Я щойно її бачив. -Ні, коли я вперше побачив.
Якщо не зможеш розгледіти,
то не збагнеш, про що весь цей вечір.
Здогадуюся, сексу не було.
Хочу випробувати цей фокус на тобі, перш ніж я покажу його їй.
Для неї це буде не фокус.
Їй я показуватиму його як експеримент, який доводить,
що між нами є телепатичний зв'язок.
Вона вірить в усе це лайно
і по 20 хвилин говорить про психокінез.
Не тямлю в її розповідях нічого.
Сиджу киваю, а сам думаю,
чи справді на ній бюстгальтер виноградного кольору.
Пізніше навчу вас, хлопці, моїй карткові грі.
-«П'яниця членососа»! -Ларрі, слідкуй за словами.
Ти образився на «членососа»?
Добре, не буду так казати. Даю слово
членососа. Але дозвольте розповісти про мою першу зустріч із нею.
Я краще подивлюся фокус.
Я теж.
Знаєш, що найсексуальніше на планеті Земля?
Напівтвердий пеніс.
Боже, ніхто не хоче цього чути.
Я не з тобою говорю.
-З ким тоді? -З собою.
Маю поговорити з кимось цікавим. Серйозно.
Напівтвердий пеніс — це перспектива.
Повністю твердий пеніс — це знак оклику.
Як письменник, я ображений цим. Занадто крикливо, надто підлітково.
На цьому історії кінець.
А ось напівтвердий пеніс, підніметься він чи впаде?
Але жінки звертаються до мене саме через відсутність у них пенісів.
До мене теж.
Вони живуть у набагато цікавішому емоційному пейзажі, ніж ми.
У пейзажі, про який ми можемо лише мріяти.
Але цей вечір не про пейзажі.
Він про образ Елізабет, і лише про Елізабет.
Ну ось, знову.
Ти ж бачив, що вона красива?
Тобто навіть якщо не традиційно красива... Як точніше сказати?
З гарними цицьками.
Маленькі, але дуже привабливі.
Хотів би я її намалювати.
Мені здається це найкращим способом глибоко зазирнути в людину.
Хоч і найменш сентиментальним.
Щоб точно відтворити її обличчя,
дві крихітні родимки на її лівій щоці.
Ви здаєтеся мені знайомим. Я десь бачив ваше фото.
Ви письменник?
Що ж, у такому випадку ви оціните цю історію.
Тому що вона стосується...
Святого?
Це ідеальне слово.
Господи! Ви — Е. Б. Вайт! Ви — Енді Вайт!
Не можу описати, як мені подобаються ваші нариси.
Ніщо не приносить мені більшого задоволення.
-Я в захваті від формулювань. -Дякую!
У захваті від пунктуації.
Ви не пропустите жодної коми, га?
Я маю на увазі, ви музикант, Вайте.
Це ви музикант.
Ви знаєте, ви, як ніхто інший, зможете оцінити цю історію.
Ця дівчина, Елізабет.
Я не можу грати свою роль для неї. Розумієте про що я?
Їй було б не цікаво. Вона ніколи не питає мене про мене.
Ніколи. І річ не стільки в байдужості, як на мене,
як у тому, і ми обоє розуміємо,
що вона виправдано цікавіша, ніж я.
І я справді так вважаю.
Ви бачили її волосся?
Я першочергово його помітив, коли вона увійшла до театру в липні.
Було схоже, наче вона дихає іншим повітрям, аніж я.
-Мені подобається. -Кажу вам, Вайте.
Вона зробила б мюзикл чудовим!
І там не було б жодної клятої кукурудзяної стеблини!
І, чуєте, хлопці? Просто щоб ви знали:
«Кукурудза росте так високо, як око слона», —
найтупіший рядок вірша в історії американських пісень.
Так, він має сенс, і так, відповідає розміру,
але картина кукурудзяного поля в Оклахомі,
посеред якого стоїть довбаний слон, серйозно?
-Я люблю слонів. -Ми всі любимо слонів, Едді.
Слухайте, Енді, ви маєте зрозуміти.
Я слухаю її розповіді,
але не зміг би передати жодного її слова,
тому що все, про що я думаю:
«Зажди, доки відчуєш тепло її погляду,
мрійливого, милого й мудрого».
Я писав про неї, коли складав той вірш.
Три ідеальні слова в ідеальному порядку.
Ось скажіть, який лірик міг би викрутитися зі словом «мрійливий»?
Що то за пісня?
Кажу вам, коли я можу, я можу добре.
Один лише цей звук! Це те, що робить письменник.
Ми, наче в мантію, закутуємося в нашу вразливість, щоб світ її засвідчив.
Подобається слово «мантія».
Бо воно таке ж антикварне, як і ми.
Можна пригощу вас випивкою?
Звісно. Чому ні?
Я можу назвати тисячу причин, чому ні,
але вони не встоять перед причинами «чому».
Едді, пропускай Бога, молися одразу лікарю!
Ще по одній! Лише трішки, лише...
Знаєте, що мені сподобалося у вашому нарисі про Флориду?
Рядок:
«Море відповідає на всі запитання і завжди однаково... "Так скоро?"»
Боже.
Ось так взяти звук і перетворити його на що?
Подих вічності.
Мій крихітний подарунок.
За поезію, яка виливається на нас із тисячі несподіваних джерел.
За вашу поезію.
Слухайте, їй 20, мені 47.
Розглянемо це як двоє розсудливих алкоголіків.
На початку все було саме тим, чим здавалося.
Я був її наставником і вважаю, що я був, наче,
«великим старцем» театру в її очах.
Я покінчив із Шубертом на репетиції By Jupiter,
вистава — суцільний безлад.
У мене дискусія з Джонні Гріном щодо пісні
Give My Regards to Broadway.
Пам'ятаю, що в дитинстві я обожнював цю пісню.
Передавай мої вітання старому Бродвею
І скажи, що я буду там незабаром
Я був дитиною, але одразу зрозумів,
що живучості цьому рядку надає ніщо інше, як внутрішнє відчуття рими.
Не лише через «Бродвею, незабаром», а й «старому, скажи».
Логічно було б сказати:
«Мої вітання старому Бродвею і передай, що приїду».
Але використання дієслова «скажи»
все змінило.
Наклсе, знаєш якусь пісню Когана?
Там! Там!
Надішли звісточку, надішли звісточку Туди
Що янкі йдуть! Янкі йдуть!
Барабанний дріб усюди...
Ми дійдемо до кінця Ми на підході!
І ми не повернемося поки все не скінчиться, там!
Знаєш, що янкі справді співали під час війни?
«Ми не повернемося. Нас там поховають!»
І так і було.
Загальна кількість загиблих у Великій війні — 37 мільйонів осіб.
Думаю, прикметник «великий» ніколи не повинен передувати слову «війна».
Амінь.
Що думає Бог, коли дивиться вниз на своє творіння
і бачить, що за найблагородніших мотивів
ми відправили в могилу 37 мільйонів людей?
Ось чому дощ постійно ллє. Бог плаче.
Ну, я — патріот. Це так.
Ось ти — солдат, благослови тебе Боже.
Скільки помре цього разу?
Ми зможемо бодай порахувати?
Я у відпустці, піклуюся про матір.
Вона боїться більше, ніж я.
Коли ти їдеш?
За два тижні мене відправлять до гарячої точки.
У Бредлі-Біч, Нью-Джерсі.
Я викладаю Морзе в готелі «Гроссман».
Бредлі-Біч. Це там, де ворожі агенти розгулюють вулицями,
замасковані під єврейських стареньких у шубах.
Я колись вигулював дружка з дівчиною з Бредлі-Біч.
Справді?
Ви читали той уривок у Life про Гуадалканал?
Як перед битвою
солдати запускали срібні монети у воду
замість каміння,
бо знали, що ніколи не повернуться.
Я не міг піти служити. В мене очі.
Що з ними? Вони розплющені?
До речі про людей, які не повернуться.
Я б хотів, щоб ви це прочитали.
Це з афіші By Jupiter.
Вголос!
«Роджерс і Гарт
такі ж різні, як такса і верблюд.
Один любить оперу та сімейне життя, інший — нічні клуби і компанію.
Один одружений і має двох дітей,
інший — одинокий і утримує барменів».
На здоров'я, Едді.
«Малий, тобто Ларрі, курить сигари —
довгі, чорні, короткі, коричневі, будь-які.
А Дік, тобто Роджерс, курить тільки цигарки.
Один лягає спати близько 4:30 щоранку, а інший ніколи не промотує життя».
Ідеальне дієслово, га?
«Попри відмінності у вигляді та темпераменті,
їхні інтелекти доповнюють один одного, як шинка і яйця.
У них понад тисяча індивідуальних пісень».
Тисяча пісень?
«Попри суперечки, ніколи не сваряться,
і за понад 20 років спільної роботи в їхньому ремеслі
вони ніколи не працювали з кимось іншим...»
Дотепер.
Вражає.
Я сам написав.
І жодної згадки про клятий «Блакитний місяць».
Я надіслав Елізабет свій збірник нот. Жодної відповіді. Я не розумію.
Вона — сука.
Це напишуть на моєму надгробку.
-«Вона — сука»? -«Лоренц Мілтон Гарт.
Він не зрозумів».
Люди, приходячи до могили, казатимуть:
-«Знаєте, і я не зрозумів». -Я точно не зрозумів.
-Гей, Ларр, я зрозумів! -Отже, послухай.
Ми з Елізабет провели разом вихідні. Це правда.
Одні пристрасні, божественні вихідні в кінці минулого літа перед тим,
як вона повернулася в Єль.
Це найближчі до чистої самовіддачі відчуття, які були в моєму житті.
Вони були сповнені всіма відтінками, глибокими.
Наскільки саме глибокими?
Слухай, клоуне. Коли я зустрів її,
перше, що я сказав їй, було: «Перепрошую,
але ваш стиль найкращий серед людей у цьому театрі».
Хотів би я мати фотографію цього моменту.
Я хотів би мати фотографію кожної миті, яку я провів із нею.
Мені складно викласти це правильно. Я намагаюся дати точне визначення...
Енді, підкажіть. Як правильно сказати?
Зачарованість?
А ви знаєте, наскільки це важко?
Я не міг повірити, що це зі мною вона хотіла поговорити.
Я не припиняв оглядати театр
у пошуках того, хто, певно, її цікавить.
Але ні! Вона вмощується на місце в залі поруч зі мною,
настільки близько, наскільки це дозволено правилами пристойності.
І в мене серце насправді калатає.
Я ніколи не відчував такого ні до чоловіків, ні до жінок.
На ній той жовтий сарафан,
і в театрі спекотно,
а вона говорить зі мною годинами.
Оголена нога звисає через підлокітник.
Знаю, звучить так, ніби я — йолоп середнього віку,
який захопився
красивою студенткою, і, може, так і є,
але знаєте що?
Можливо, все не так.
Інколи мені здається... і не треба сміятися...
що після віку випадкових зустрічей з незнайомцями,
ми врешті знаходимо друга.
Може, це і є визначення зачарованості.
Одні наповнені світлом вихідні!
Я маю договорити, поки вона не повернулася.
Ти мене слухаєш?
Так, у неї ноги звисають звідкись.
Було схоже, ніби всі любовні вірші, які я колись писав,
ніби якась вербальна еманація, раптово прийняли людську форму.
-«Ема» що? -Це може бути її мати.
Їй не можна цього чути.
А як же я?
Ти просто масовка.
-Добре, але мені ж все одно заплатять? -Безперечно.
Мені дуже важливо з'ясувати це.
Це були пекельно пекучі літні вихідні,
і я, з найбільш недбалим виглядом, який тільки міг імітувати, запитав,
чи не хотіла б вона втекти від міської спеки
і провести зі мною вихідні на озері Данмор у Вермонті.
І без миті вагань вона сказала:
«Я б залюбки, Ларрі».
Я вам кажу, Енді, це мій тип дівчини.
Вибачте, перепрошую, я тріскочу,
але як ще описати теперішній момент
закоханості?
А це вона?
Можливо. Тобто я не зробив нічого поганого, розумієте?
Я не порушив Закону про боротьбу з торгівлею рабинями або зрілого чоловіка.
Я купив їй цю картину з озером Данмор,
викупив у морського вовка з Вермонта.
Я купив її, щоб вона пам'ятала.
Я колись плавав там на каное.
Агов, Ларрі!
А потім?
Акт третій. Пізніше того дня
вона в теплій атмосфері хатини,
на стіні висить прапор Форту Тікондерогу,
а на ній блакитна чоловіча робоча сорочка з підкоченими рукавами,
і вона вся раптом стає доступною мені,
цей подарунок молодості, розуму
та ключиці.
Я торкнувся її плеча,
і, як накрапав колись один писака,
«моє серце завмерло».
Вона взяла мене за руку і сказала: «Ларрі,
залишимо це на інший день».
Все, що можу сказати, друже,
що існує велика ймовірність, що сьогодні саме той «інший день».
Розступіться трохи. Дами, красиво, красиво!
Роджерс!
Так, гарно!
Добре.
Щиро вдячний. Дякую! Дуже вам дякую!
Вельми вдячний. Дякую!
Браво!
Дуже вам дякую!
Настав час справжньої вистави цього вечора.
Едді. Едді, ховай це!
Чуєте?
То він трахав її чи ні?
Думає, що сьогодні вийде.
Ларрі, Ларрі.
Як думаєте, що вона в ньому бачить?
Багатого і відомого чоловіка, який може допомогти в кар'єрі.
Я думаю, вона розуміє, що її обожнює
один з найвидатніших поціновувачів краси.
-Знаєте, що ще я думаю? -Що?
Вона носить ліфчик кольору винограду.
Гаразд, Роджерсе. Панове, прошу, зробімо фото.
Гарно. Нумо. Гаразд, посміхайтеся!
-Гарно. -Діку!
Боже мій! Спектакль буде на сцені 20 років!
Він перевершить за розмахом Abie's Irish Rose!
-Побачимо. -І він не єврейський, можна гастролювати.
Дякую, що прийшов!
-Оскаре! -Ларрі.
Ти стаєш вищим з кожною зустріччю.
Що я можу сказати? Вірші геніальні.
Поетичні, коли треба, і смішні, коли треба.
Жодної рими не до місця, приємні на слух.
Я просто дурень, коли світло опущене
Ідеально! Ви чули, як я аплодую?
Думаю, ти був найголоснішим в театрі!
Це тому, що мені сподобалося більше, ніж будь-кому там!
-Дозвольте пригостити вас. -Ні. Дякую!
Ларрі, є кілька хвилин? Поговоримо?
Вибач нас, Оскаре.
Ми з Двайтом Віманом обговорюємо повернення «Янкі з Коннектикуту».
Приголомшливо!
Так, я думаю запросити Вівієнн Сеґал.
Боже мій! Виставу ставитимуть довше за «Оклахому!».
Я сам викуплю 50 місць.
Я придумав нову назву — «О, Камелоте!»
Думаю, залишимо «Янкі з Коннектикуту».
«Камелоте, знак оклику»?
Та годі. Я, взагалі, серйозно.
Я завжди серйозний. Тому мене вважають дотепним.
Тож я подумав, якщо ти хочеш попрацювати, тоді...
-Я в повному порядку. -Вітаю, Діку!
Я не хочу турбувати. Я просто... Ми всі в захваті.
-Так? -Успіх буде великий.
Дякую! Дуже вдячний.
-Гледіс, так? Так. -Так!
Радий бачити.
Так, я... Я думав не просто про відродження, я думав
про інший сценарій.
Ми думали про чотири-п'ять нових пісень.
Які я напишу?
Звісно, що ти. Ми разом напишемо.
Минуло 16 років, відколи ми ставили цю виставу.
-Її потрібно оновити, ти так не думаєш? -1927 рік! Вандербілти!
Так, буде нова осіння вистава Роджерса і Гарта.
-Нові підколи, нові пісні. -Нові натяки.
Ми висміюємо всю війну.
Лімітування, гумові й нейлонові вузли,
нова пісня для Вівієнн.
Легше з сатирою.
-Радий бачити. -Гарно.
Вдячний. Дякую!
Затишшя було, а тоді Корделл Гулл накази віддав згори
Мені шкода, дівчата, та перли знімайте Бо тепер лімітуємо кохання
Як заманити Гулла в Камелот?
Байдуже. Це ж смішно!
Діку! Газета New York Journal-American.
«Дивитися так само приємно, як і слухати музику Річарда Роджерса».
-Добре. -Так, мило.
Добре. Гарний початок.
Ти готовий? Самопочуття в нормі?
Зможеш сприйняти це серйозно?
Так. Я у зав'язці, Діку. Серйозно.
Весь вечір п'ю імбирний лимонад.
Ну, крім цієї миті, бо зараз ми повинні відсвяткувати.
Це найкращий мюзикл в історії театру Америки.
Ні. Я не питиму з тобою, Ларрі.
Гаразд, добре.
Віджі! Зніми нас!
-Що? Ні. Ларрі, я маю... -Ні. Агов.
Роджерс і Гарт знову разом!
Гаразд, ближче! Нумо, ближче!
Мені десять копій.
Чудово. Випишіть мені чек.
Так.
Думаєш, готовий до цього?
Це найкраща ідея, яку я чув за 16 років.
Разом із тим, вважаю, що нам слід мріяти про щось абсолютно нове.
Ти так не думаєш?
Нові Роджерс і Гарт, невідомі ще людям.
Щось велике!
Почнемо з відродження.
-Звісно. -Все поступово...
-Так, але... -...бо думаю...
-Слухай. -...у нас є майбутнє.
А хто так не думає?
Але я хочу бути одним з тих композиторів, які працюють, ну,
з іншими авторами.
Як Арлен, Керн. Ти любиш Керна.
Люблю. Я хотів би бути Керном.
Та ми маємо працювати професійно.
Я колись був непрофесійним?
Я хочу працювати в певний час зранку, в моєму кабінеті.
-Хочу дотримуватися розкладу. -Так. Так і зробимо.
Я не хочу шукати тебе, Ларрі.
-Так ось же я. -Ти знаєш про що я.
Я не хочу дзвонити твоїй мамі
о 9 ранку, щоб, можливо,
ти зліз з ліжка опівдні.
-Діку... -Я просто не хочу, як раніше.
Це все, що я хочу сказати.
Це бізнес, ось і все.
Може, не варто про це, але...
-Я хотів... -Все, що я хочу, це...
-Це ваша найкраща донині. Справді. -Добре. Дякую!
-Хто це? -Я хочу виставу,
яку ми обоє полюбимо.
Я думаю так само.
Діку! Щойно дзвонив Бернс Мантл:
«Це найбільш продумана і приваблива американська музична комедія з часів
"Театру на плаву"».
-Правда? -Так.
Нічого собі. Це добре.
-Правда вражає. -Дякую! Радий бачити.
Я маю закохатися у виставу, Діку.
Маю хотіти написати її понад усе на світі,
щоб бути серед глядачів, сидіти там і не пропускати ані слова.
Спочатку «Янкі з Коннектикуту».
-Пісень 4-5, і далі... -Гаразд, слухай.
Ось про що я думаю. «Пригоди Марко Поло».
Діку! Дивовижний спектакль.
Дуже дякую! Радий вас бачити.
Просто великий. Більший за «Джамбо». Легендарний.
Скажено видовищний мюзикл.
Вистава тривалістю 4 години з перервою на вечерю!
Грандіозна комічна опера. А декорації — це світ!
Ми висміюємо всіх.
А ти можеш висміяти їх музично.
Підірвемо всі національні музичні кліше.
Французький номер, італійський номер,
коли вони перейдуть до «Серця темряви»,
канібали гратимуть «Порґі і Бесс».
Бесс, ти моя вечеря!
Господи, Ларрі. Годі.
Вистава буде розміром з роман.
Це буде твоїм найбільшим викликом, як композитора.
А закладатиме основу цьому всьому, вводитиме публіку в історію —
дівчина.
Ця позаземна дівчина, яку покинув Марко Поло.
Вона вдвічі молодша за нього,
але це його перше передчуття любові за багато років, можливо, за все життя.
Він клянеться у першій сцені.
Обіграємо як Бенедикт у «Багато галасу»...
-Добре. -Він присягається, що вищий
за будь-яку жінку. Нехтує коханням.
Напишемо ряд глумливих любовних пісень.
Ні, Ларрі, я хочу писати вистави, які мають емоційну основу...
-Діку, чудова музика і вистава! -Вітаю! Як справи?
Дякую! Приємно. Ви — вибагливий критик.
-Дякую! -Дякую!
Пам'ятаєш, ми визначили в першій сцені, що він проти кохання?
Потім він зустрічає дівчину. Вона дещо вільна духом
зі скандинавськими рисами й двома родимками на лівій щоці.
-Це абсурд. -Не роби так.
Вона соціально, психологічно, інтимно
живе в іншому всесвіті, аніж він, але він підкорений.
Він стоїть паралізований у світлі її світло-зелених очей.
Він — найбільший дослідник в історії світу,
але це нічого не значить для нього, якщо це не змусить її розгледіти його.
Це емоційне ядро цієї історії.
-Добре. -Є легендарний чоловік.
Колосальна особа,
яку ми спустошуємо.
Пане Роджерсе, мене звуть Роберт Геффнер. Я мер Оклахоми.
Ми з Євою приїхали до Нью-Йорка
-заради вистави. -Добре.
Вітаю у Нью-Йорку. Ми майже договорили.
Він підійде за дві хвилини. Це нічого?
Дві хвилини. Сподіваюся, вона була варта того.
-Безперечно. -Радий бачити. Дякую!
Гаразд, говори. Швидше.
Вони в кінці разом? Кажи.
Це те, що публіці не терпиться дізнатися!
Це двигун всієї історії.
Гаразд, послухай,
якщо ти хочеш писати її,
справді писати і переписувати не раз,
то може вийти добре.
Але я не буду благати тебе про це, Ларрі. Розумієш?
Ти працюєш 15 хвилин
і йдеш шукати табакерку.
-Це мене... -Добре.
Це вибішує. Я так не хочу.
-Більше не хочу. -Ми так працюємо 24 роки.
Вітаю, Діку!
Саме так було 24 роки.
-Дякую! -В Гільдії з'явився хіт.
Так. Це абсолютна правда.
Хай там як, я не буду боротися з тобою.
-А хто бореться? -Я не знаю.
З огляду на війну,
чи хочуть люди дивитися, як канібали співають «Порґі і Бесс»?
А що вони хочуть дивитися?
Як ковбої гудять на благодійному розпродажі?
Ну, вочевидь, так.
Точно, я забув.
«Оклахома», знак оклику, розглядає гострі проблеми країни на війні.
Думаю, сьогодні у залі кожен військовий думав про те,
за що ми боремося,
бодай секунду чи дві, але думав.
І за що саме ми боремося?
За зухвалих дівчат у смугастих сукнях, які не можуть відмовити?
-Добре. Ясно. -Діку. Діку, та ну.
Лише між нами,
у тих персонажах не впізнати людину.
Вважаю, багато хто впізнав. Вони впізнали любов.
Його треба рятувати, ще й як.
Вони впізнали сім'ю. Впізнали гордість за свою країну.
Ти починаєш говорити як «Янкі Дудл Денді».
Думаю, там впізнається значно більше,
ніж у купці канібалів.
Канібали набагато смішніші, визнай.
Діку, тобі треба це прочитати!
-Так, заждіть! Вже йду. -Гаразд.
Добре. Гаразд. Я цілком розумію про що ти.
Лише скажи, що ти дійсно хочеш писати?
Про яку виставу ти мрієш?
-Мрію? -Так.
Про «Оклахому!».
Я про наступну.
Ми обговорюємо права на «Карусель».
-Мольнарську п'єсу? -Так.
-Вона була міщанською в 1909. -Так?
Правда хочеш писати мюзикл про крикуна,
який б'є свою дівчину,
-вмирає, оживає... -Думаю, вийде.
Так, врешті, всі мертві можуть зняти німби і такі:
«Чистилище!»
Я зроблю це, якщо ти мене змусиш.
-У мене серце... -Ти не маєш.
Оскар все напише.
Що Оскар знає про початок сторіччя в Будапешті?
Він її американізує.
Зробить її сучасною.
Ми поставимо її в Мейні.
У Мейні? З усією повагою, але осучаснити Мольнара...
-Це дуже... -Ви маєте прочитати це!
Це Times?
Відгук Бартона Раско у World-Telegram.
-Це дифірамб. -Добре.
-З Times буде будь-якої миті. -Добре.
Ларрі, я маю йти. Скоро буде Times.
Гаразд, добре.
-Побажай мені удачі. -Мазель тов!
Як кажуть у Мейні.
-Діку, це було ідеально. -Дякую!
Радий бачити. Вам сподобалося?
Що Дік Роджерс знає про Мейн? Він проходив бар-міцву, заради Бога!
Довго вони продаватимуть цю казку?
«Вірте, надійтеся, мертві повстануть, щоб втішити нас!»
Ага, втішать вони, гляди.
Налий мені ще, Едді. Справжню.
Приєднаєтеся до мене, Енді? Прошу.
Як тримаєшся?
Знаєш, як про шлюб кажуть «і в радості, і в горі»?
Думаю, відносно мого життя я перейшов до частини «і в горі».
І це сталося так тихо, що я навіть не помітив.
З вами колись так було?
Кожен день у моєму житті.
Дякую!
Іноді я думаю: «Навіть Бог мене забув».
У мене теж були хіти,
я любив невелике шановане коло людей.
Тепер він перегорнув сторінку.
Почуваюся спорохнявілим.
«Спорохнявілий». Це добре, чи ні?
Це означає, в тебе член відмовив.
Тому я не знаю цього слова.
Запишіть мене у своє коло.
Помітили, що птахи повернулися в парк?
Над чим зараз працюєте?
Над дитячою книжкою.
Мабуть, вигорів із тими нарисами,
не ладяться.
Думаю, з огляду на мої твори,
я теж у частині «і в горі».
Про що ваша історія?
Хотів би я знати.
Про шлях, яким усі йдуть?
Пошук чогось досконалого й недосяжного?
Святого!
Можливо, надто невловимий задум для дитячої книжки.
У мене речення для вас.
«Він діймав її в ліжку всю ніч, перш ніж вирішити,
що вона свята».
Впевнені, що не «стерва»?
Так краще.
Знаєте, я щоранку в парку
випускаю мишу, яку постійно ловлю на кухні.
-Справді? -У мене є маленька скляна коробка.
Вона блокує мишу, але не вбиває.
І щоранку я заходжу на кухню,
і ось вона, коло холодильника.
Моя маленька коричнева миша щасливо жує крекер, який я їй залишив.
Щоранку я несу її в парк,
відкриваю коробку, вона вистрибує на 30 см, скаче в зарості.
А наступного ранку, бодай мене,
вона знову в коробці!
Звідки знаєте, що це та сама?
Виглядає так само.
У неї такий самий нью-йоркський вигляд приреченої надії.
Але як вона піднімається 19 поверхів?
Може, дає на чай швейцару.
І сьогодні вранці її не було.
У коробці лежав лише крекер.
Мені насправді бракує малої. Це так.
Здається, я став ототожнювати себе з нею.
У неї є ім'я?
Я називаю її Стюарт.
З «т» чи «д»?
«Т». Нічого незвичайного. Звичайна миша середнього класу.
Думаю, маю вибачитися перед вами.
Усе це тріумфування вилилося в мій міхур.
«Аґнес де Мілле творить маленькі дива
і ставить оригінальні танці, які відповідають сюжету та мелодії.
"Оклахома!" свіжий...»
Добре, розповім щось смішне.
Як назвати втомленого гомосексуала?
Я не знаю.
Трясця, я забув.
Ось це дуже смішно.
«Вистава пробирає до кісток, не від світу цього!»
ТУАЛЕТ ДЛЯ ЧОЛОВІКІВ
Пам'ятаєте відгук Аткінсона до «Приятеля Джої»?
«Монотонна та невесела.
Хіба можна витягнути солодку воду з брудного колодязя?»
Я плакав, настільки мені було боляче.
Я плакав у обіймах Вівієнн Сеґал.
Вона обійняла мене і сказала:
«Історія доведе, що він помиляється, душенько».
Хіба це не була наймиліша фраза
у світі?
І вона справді називає мене «душенька».
Нічого собі.
У журналі Time було:
«Для тих, хто може залишити норови у фойє,
"Приятель Джої" супер».
Що це за смердюча хвала?
-Я про «Приятеля Джої». -Так.
Я не бачив вистави.
Волкотту Ґіббсу дуже сподобалася.
Він сказав: «Пісні та танці
з життєвими реалістичними персонажами,
які говорять і поводяться, як справжні люди».
Бачите. Ось і маєте.
Так ви познайомите мене з Роджерсом сьогодні?
Сечовипускання перетворилося для мене на п'єсу з двома актами
і коротким антрактом.
Я люблю Вівієнн. Боже, допоможи.
Її співчуття.
Вона каже мені «душенька».
Ми були в Starlight Roof.
Я повернувся до неї і сказав: «Вівієнн, ти вийдеш за мене?»
Так я їй і сказав. Прямо в обличчя.
Уявляєш, яку сміливість треба мати, щоб сказати таке жінці?
Мені завжди її бракувало, щоб і мріяти про це.
Так. Важлива була мить.
Я розповім. Друга ночі, гурт грав I've Heard That Song Before.
Вона сказала: «Я люблю тебе, душенько,
просто не в цьому сенсі».
«Не в цьому сенсі».
Чотири маленьких слова.
Двадцять маленьких літер, що означають:
«Гру скінчено, нікчемо».
«Подумай ще», — сказав я їй.
Я взяв її за руку, у неї був блідо-сірий лак для нігтів...
Тепер... Я можу випити.
Можна нагадати, що Майк Тодд сказав у Нью-Гейвені про «Оклахому!»:
«Без жартів, без цицьок, без шансів»?
Тепер у нас є шанс. Гаразд, прочитай це. Добре, вау.
Дивовижно. Ось що пише Ніколс у Times.
«Дивовижна — найближчий прикметник
для опису цієї екскурсії Гільдією,
що поєднує яскраві заманливі веселощі, чарівливість манер,
чудову гру, танці й співи
з музикою Річарда Роджерса, який жодним чином не шкодить п'єсі,
оскільки це одна з його найкращих робіт.
Музиці пана Роджерса ніколи не бракує грації,
але рідко вона була так добре інтегрована, як вийшло в «Оклахомі!»
Він скомпонував вальси, любовні і гумористичні пісні і титульну пісню,
які, якщо Штат не проти, добре було б прийняти
за гімн Оклахоми, невідкладно.
Пісні Oh, What a Beautiful Morning і People Will Say We're in Love
тримають курс до незлічених музичних автоматів по всій країні.
А плачевна пісня під назвою Pore Jud, в якій герой байки
намагається переконати свого суперника повіситися,
неймовірно комічна.
Композиції The Farmer and the Cowman і The Surrey with the Fringe on the Top
також заслуговують уваги лише тому, що досить чітко описують досконалість».
Перечитайте цю частину.
«...тому, що досить чітко описують досконалість».
Напишіть це на афіші!
«Досить чітко описують досконалість».
Ходімо, люди! Вечірка нагорі! Торт і шампанське.
Оскаре! Браво, браво.
Вітаю.
Можна з тобою поговорити?
Давай пізніше, Ларрі.
Ні, ні, це на хвилину. Я хочу сказати дещо важливе.
Побути хвилину з генієм музики.
Я хочу сказати тобі лише одну річ, Діку.
Відійме всього секунду, Діку. Це важливо.
Пам'ятаю, коли вперше почув про тебе,
ти був всього лише молодшим братом Морті Роджерса.
-Скільки тобі було, 17? -16.
-Так, а мені 23. -Чудова робота.
Ти був мудрим старцем з гори.
Але щойно я почув, як ти граєш свої твори,
то знав, що в тебе він є.
Я не був переконаним, що в мене він є,
але я почув дещо в той день.
Оригінальність, мелодійність, грацію...
Та ну, Ларрі. Припини. Ну ж бо, що з тобою таке?
Ти працював все життя заради цього вечора, Діку.
Ніхто не працював старанніше і не заслуговує на це більше.
Гаразд. Дякую, Ларрі! Дякую!
Гаразд, це те, що я хотів... Просто йди... розважайся на своїй вечірці.
Гей, подивись на мене.
Ми зробимо «Янкі з Коннектикуту», по-новому.
-Так. -Напишемо чотири-п'ять нових пісень.
-У мене вже є ідеї. -Невже?
Так. І якщо напишу кілька сторінок для Марко Поло,
можна надіслати?
Ти мене питаєш? Ларрі, я завдячую тобі своєю кар'єрою.
Літні подорожі до Ніагари І до інших місць
Загострюють всі наші турботи...
Пам'ятаєш, як вперше чули її по радіо?
У вітальні твоїх батьків. Наш перший хіт.
Це був один із найдивовижніших моментів у моєму житті.
-Мені було 22. -Кажу тобі. Богом клянуся.
Наша найкраща робота ще попереду.
Так, нова вистава «Янкі з Коннектикуту!».
Так, так. І більше.
-Діку, давай сюди. -Так, я йду!
Тобто, Марко Поло буде про радість...
але важко зароблену радість, не сентиментальну радість.
-Що не так з сентиментами? -Що? Вони надто прості.
«Оклахома!» надто проста?
Хлопець в кінці отримує дівчину — це надто просто?
Ти щойно перекреслив усі успішні мюзикли
за всю історію, Ларрі.
Це просто для мене.
Ти чув сьогодні публіку?
Так.
Тисяча шістсот людей не думали, що надто просто.
Вважаєш, 1 600 людей помиляються?
Я лише кажу...
що ми можемо зробити щось набагато більш емоційно складне.
Ми не мусимо потурати тому, що глядачі...
-Ми з Оскаром потураємо? -Я не казав так.
-Ірвін Берлін потурає? -Я люблю Берліна.
-White Christmas — потурання? -Я не вірю White Christmas.
Добре.
Можливо, публіка змінилася.
Ну, вона все ще хоче сміятися.
Вона хоче сміятися, але не так.
-Як не так? -Не по-твоєму.
Вона хоче сміятися, але трохи плакати.
Вона хоче... вона хоче відчувати.
Ти — мій найстаріший друг.
Ти...
ти унікальний.
Схоже, ти пишеш мені некролог.
-Я просто кажу. -Я тут, прямо зараз.
-Готовий працювати. -Так?
І готовий повернутися у Doctors Hospital?
Мені не потрібно повертатися до лікарні,
і психіатр мені не потрібен також.
-Дуже дякую! -Ми намагалися допомогти.
Хто це «ми»? Ти з Оскаром? Допомогти мені?
Думаєш, Оскар причетний?
«Оклахома!» стане найбільшим хітом у твоїй кар'єрі.
-Ти цього не знаєш. -Ти взяв кретина Крона
керувати моїми грошима. Я не здатний...
На цьому наполягав твій брат.
Тедді благав...
Що ж, мабуть, тобі слід писати вірші з Тедді.
Я насправді їх і писав.
Що це має означати?
By Jupiter? Дуже доречно забув про неї?
Забув що саме?
Як ми з Лоґаном благали про додаткові приспіви, куплети,
а ти був настільки п'яним, що навіть не приходив.
Тож так, мені довелося писати вірші.
-Ти не написав жодного слова до... -Звідки ти знаєш?
-...тієї п'єси. -Звідки тобі знати?
Тебе не було навіть...
Знаєш що?
Я не хочу сперечатися сьогодні.
Я люблю сперечатися.
Ну, а я ні. Я не люблю.
Слухай, мені шкода.
Мені байдуже, якщо хтось нападає на мене.
Для мене це нічого не означає.
Але ніхто не може нападати на мою роботу. Це все, що в мене є.
Твоя робота блискуча. Річ не в цьому.
Твоя робота блискуча ще з дня нашого знайомства.
Ти ще це пам'ятаєш?
Як ти стоїш у капцях і смугастому халаті?
Так, з щетиною об 11:00 ранку.
Я пам'ятатиму це до останнього дня мого життя.
Добре.
-Я маю йти. -Знаю.
-Вся компанія чекає. -Звісно. Авжеж.
Чотири-п'ять пісень, так?
Кажу тобі, я вже маю ідеї!
Велике гумористичне соло для Вівієнн
про те, як вона вбила всіх своїх попередніх чоловіків.
Може бути смішно.
Можемо назвати її «Так наша любов не помре!»
Ти в порядку, Ларрі?
Куди подівся Вайт?
-Пішов. -«Так швидко?»
Я ще дуже багато хотів йому сказати.
Може, він теж був масовкою.
Ще одну?
Останню, Ларрі.
Знаєш якийсь неефектний блюз?
Це тому, що я його ще не написав.
Їм слід повісити мою фотографію на цю пляшку.
«Віскі, що зробило Лоренца Гарта непрацездатним. Купуйте
військові облігації».
Знаєш, я почав чути все неправильно.
На днях я слухав пісню
про її «сигаретне серце».
І я подумав: «Оце оригінальна метафора:
"моє сигаретне серце"».
Тоді зрозумів, що вона співає: «моє секретне серце».
А ще більше нічого не запам'ятовую.
Мою автобіографію можна назвати:
«Зупиніть, якщо я вам вже це розповідав».
І надрукувати весь текст двічі.
Ні, серйозно. Я бачила, вона робила це раніше.
Оскільки танців пізніше не буде.
Тобі краще стежити за собою...
Моя незамінна Елізабет!
Ларрі!
-Тобі подобається? -Це...
Оскар Гаммерштайн сказав, що я — перлина!
Він так добре добирає слова.
Джордже, це Лоренц Гарт.
Для мене велика честь познайомитися з вами.
Не заперечуєте, якщо я дві хвилини поговорю з Елізабет наодинці?
І тоді вона вся ваша.
Я абсолютно не проти,
якщо пообіцяєте дати автограф перед тим, як я піду.
Джордж — випускник в Єлі.
Він вивчає музику, але хоче стати режисером.
Режисером. Яке повне ім'я?
Джордж Гілл.
Моя вам порада, майбутній режисере Джордже Гілле...
Вам потрібна моя порада?
Матиму за честь.
Будьте обережним з історіями про кохання.
Розмірковуйте над історіями про дружбу.
Саме в ній живуть справжні речі.
Дякую! Я це запам'ятаю.
ОКЛАХОМА!!!
Побачимося пізніше, Джордже.
Мама щойно дала мені це.
Я дуже зворушена таким подарунком.
Моя добре відточена ключиця.
Обережно. Моя мати...
Добре. Гаразд...
Вибач. Я знаю, що день народження в тебе 19-го листопада, ще не скоро.
Я скорпіон.
Я ніколи не сумнівався в цьому ні на мить.
Ти отримала ноти, які я відправив?
Я була така зайнята іспитами, що, якщо чесно, відклала їх
і потім забула. Але тепер у мене час. Обіцяю тобі,
я покличу одного друга,
щоб він зіграв кожну з тих пісень.
Не поспішай.
Це чудова сторона мистецтва, чи не так?
Воно на тебе чекає.
Дякую за всі листи, що ти написав.
Мені дуже сподобалося читати їх.
Сусідці не вірилося, що я справді листуюся з Лоренцом Гартом.
Я пам'ятаю, у Вермонті ти пила червоне вино.
Мальбек. Дуже популярний в Єльському.
Замовляєш французький Мальбек, а потім поводишся так,
ніби можеш визначити, з якої він плантації.
Не згадуй про Вермонт при мамі, гаразд?
Вона не знає про нашу поїздку.
І, взагалі, дякувати Богу,
вона не знає про 90 % речей у моєму житті.
Що ж, відчуваю себе особливим, бо я знаю.
Або знав, тоді в серпні.
З того часу в мене ще багато що сталося.
Що ж, розкажи про хлопців. Ось що мене цікавить.
Чесно кажучи, я набагато розумніша за більшість з них.
Тож я сиділа і спостерігала, як вони намагаються вразити мене.
Це досить весело.
Якби я був студентом, думаю, я би тебе боявся.
Ця розумна, нещадно спостережлива,
лукаво не сентиментальна краса сиділа б там
і оцінювала мене своїми зеленими оченятами,
помічаючи всю мою незграбність.
Боже мій, я був би нажаханий.
Я настільки не залякую людей.
Розкажи мені більше про цього Купера.
Мені ніяково.
Люблю, коли тобі ніяково,
тебе тоді охоплює цей червоний рум'янець,
який за секунду зникає.
Цей може триматися значно довше.
-Я б з радістю... -Елізабет. Вітаю, Ларрі!
Сподіваюся, я не перериваю якусь занадто важливу бесіду.
Ну, важливим справам доведеться зачекати.
Вона перлина, правда?
Прошу, пане Гаммерштайне.
Я потурбую вас лише на хвилинку.
Ларрі, я просто хотів сказати...
По-перше, я визнаю, що це, певно, важкий для тебе вечір.
Ні, я — професіонал, Оскаре. Ми обидва професіонали
і розуміємо природу нашого бізнесу.
Ларрі, тобі дійсно сподобалася вистава? Не думаю, що мені вдаються комедійні вірші
бодай наполовину так, як у тебе. Це не моє.
Я живіт зі сміху надірвав. Довелося зашивати.
Ларрі, ми одного віку, але ти завжди був вчителем.
-Ні, Оскаре. Я... -Ні, вся твоя кар'єра.
-Ти показав шлях. -Сумніваюся...
Ти звільнив нас усіх.
Ти змусив американські пісні нарешті звучати як американське мовлення.
Стій. Я не люблю панегіриків, особливо мені.
Оскаре, сьогодні твій вечір.
Ваш із Діком успіх — успіх для всіх нас.
Люди нарешті знову хочуть ходити на вистави.
Справжні вистави. Ми з Діком просто перекинулися ідеями.
-Чудово. -Так, у нас є ідея для великої...
вистави про Марко Поло... величезний, типу, музичний цирк.
Дік дуже зацікавився.
То ви ставите «Карусель».
Якщо зможемо дістати права.
Звучить захопливо.
-Елізабет сказала, що вона твоя протеже. -Годі.
«Вона — обіцяний поцілунок весни, що робить самотню зиму довгою».
Та я тебе прошу.
-Ти написав чудовий вірш. -Для п'єси, яка не витримала і три місяці.
-Я дивився її двічі. -Ти...
Ти знаєш, про що ми говоримо, Стіві?
Very Warm for May. Поставлену Максом Гордоном.
Музика Джерома Керна.
Театр Альвіна. П'ятдесят дев'ять виступів.
Це мій сусід. Він щось на зразок ходячої енциклопедії музичних театрів.
Що ж, я щось на зразок пневмонії музичних театрів.
-Радий знайомству. -Приємно познайомитися.
Хоче писати мюзикли, коли виросте.
Хто твій улюблений автор?
Оскар.
Авжеж. А що ти думаєш про мої вірші?
Мені подобається. Вони смішні.
Дякую!
Іноді трохи рідкуваті.
Він дуже втомився. Довгий був день.
Ходімо, Стіві. До Дойлстауну дорога далека.
-Хочеш у туалет? -Я не втомився.
Він запитав, що я думаю про його роботу.
«Важливим справам доведеться зачекати»?
Я так шкодую, що не маю дітей.
Купер.
-Не вірю, що розповідаю тобі. -Кажи.
Не забувай, що я була безнадійно закохана в нього
більше року.
Тримай. Йди сюди.
Рене, я можу купити п'ять хвилин приватності, будь ласка?
Для тебе що завгодно, Ларрі.
Дякую!
Розкажи, як він виглядає, я намагаюся його уявити.
Аполлон? Блакитні очі. Високий.
Тож, якщо коротко, шкіра на його спині
-була бездоганною... -Припини.
Це була ніч твого дня народження. Розкажи мені все.
-Компанія моїх друзів повела... -Хлопців, дівчат?
-Змішана. -Добре.
Та ну, Ларрі, я ж студентка.
Тож вони ведуть мене до Mory's, де технічно жінкам заборонено бути,
але нас проводять через службовий вхід, наче ароматичну контрабанду,
і, звичайно, одна з дівчат привела свою пару.
Купера?
Що одночасно і спустошує мене, і підбурює.
Тобто він там, біля мене.
Вже пізно,
порожні пляшки з-під вина заповнюють стіл.
Половина з нас неповнолітні,
а ми безсоромно фліртуємо з офіціантом, і всім, наче, байдуже.
-П'єте французький Мальбек. -Саме так.
Краще за мене учня годі й шукати.
Ось чому всі люблять тебе, Ларрі. Ти — найкращий слухач, якого я знаю.
Це тому, що я собі зовсім не цікавий.
Повернемося до історії про іменинний розгул.
Порожні пляшки заповнюють стіл...
Стає пізно.
-І Марджорі... -Дівчина, яка прийшла з Купером?
Вона йде додому вчитися.
Люди розплітаються один за одним.
Настає північ.
І я розумію, що сиджу поруч із ним.
Не поспішай.
Знаєш, на Землі немає іншого місця, де я б хотів опинитися,
ніж сидіти тут із тобою.
Ти отримала мого листа? У мене сьогодні вечірка.
Гадаю, я маю лишитися тут і допомогти мамі...
Вона пізно почнеться.
У тебе буде достатньо часу, щоб заволодіти публікою тут.
У мене буде грати квартет Golden Gate. Пообіцяй, що прийдеш.
Вулиця Централ Парк Вест 320.
Ти казала, що хочеш розробляти декорації та костюми.
Там буде весь театр Нью-Йорку.
То що там із Купером?
Добре.
Ми разом пішли з Mory's.
Ідеальний вечір листопада. Місяць можна вирізати нігтем.
Він охопив мене рукою. Ми обоє трохи п'яні,
валимося одне одному в руки і відстороняємося.
На ньому червоно-зелена фланелева сорочка з підкоченими рукавами.
Ти не могла не помітити.
Він добре виглядає!
А ти?
У мене іменини.
-Ясно, що я гарно виглядаю. -Витончено.
Тож я спираюся на цю фланелеву офісну сорочку,
і кажу тобі,
я відчуваю запах його мужності.
Я пригадую, як думала, що на небі мали б засвітитися величезні фіолетові літери...
-«Бажання». -Добре.
Зажди хвилинку.
Маю знайти крижаної води і вилити собі на штани.
Тобі знадобиться більше льоду.
Далі ми опинилися в підвалі його братства,
в одному з цих вульгарних закинутих барів.
Лише Богу відомо, скільки гріховних актів там було.
А на підході ще один.
Так.
Отже, я спостерігаю за ним протягом року,
мрію про нього, і ось він переді мною.
У ніч мого дня народження.
Кімнату освітлює лише маленька тьмяна лампа
з конями та жокеями, набитими на абажурі.
Ну, правда, Ларрі, що дівчині робити?
З днем народження!
Він починає знімати з себе одяг.
Ти дійсно хочеш почути це?
Мені дещо цікаво.
Це принизливо.
Бо, по суті, нічого не було.
Нічого?
Як між нами в будинку на озері?
Ні.
То ми свідомо прийняли рішення, так?
Спираючись на що, раціональність? Тобто ми ж з тобою дуже раціональні.
А тут...
Все спиралося на тому, що він не зміг надіти гумку.
Ні.
Він спробував.
-Потім знову спробував. -Ні.
-Я спробувала. -Припини.
Це були найгірші 10 хвилин мого життя.
Відчувалися як 10 годин.
Мені шкода.
І знаєш, що було найгірше?
Він просто його не розбудив, розумієш?
Все бурмотів, що це через вино.
Що...
Гумка замала, якщо можеш в це повірити.
І весь цей час, що для мене очевидно,
він просто... недостатньо...
Я не знаю, як правильно сказати. Можливо...
«він не досить сильно мене любив» буде правильним описом.
Тобто інакше ж не може бути, так?
Коли дівчина всім серцем любить хлопця,
а він просто не відповідає взаємністю.
Ти хоч уявляєш, як це відчувається?
«Ніхто ніколи мене так не любив».
Я принесла в той підвал рік обожнювання.
Я розглядала його фотографію,
запам'ятала його номер телефону.
А там був він, напівп'яний третьокурсник,
який не зміг вдати, що любить мене...
І... я б нічого не казала, якби там була...
хоч якась... прихована пристрасть.
Або хоч співчуття.
Не було нічого.
Лише... ця лампа з конями.
Ти заслуговуєш набагато кращого.
Так.
Зранку я запитала сусідку про це,
ну, як дівчина дівчину.
Вона сказала, що інколи чоловіки не можуть грати, тому що надто нервують.
Я хотіла б повірити в це, щоб почуватися трохи краще,
Але...
...він не нервував. Ні на краплину.
Він заплющив очі.
Ніби намагався уявити когось іншого, кого насправді хотів.
Я почувалася дурепою.
Відчувала себе приниженою.
Я була розлючена на себе за те, що дозволила йому
змусити мене почуватися нікчемною.
Ми спробували деякі творчі альтернативи.
Ні.
Все ставало дедалі гидкіше.
І врешті він сказав: «Елізабет, я буду винен тобі іншу зустріч».
А це...
Це був мій двадцятий день народження.
Та-дам.
Чорт забирай.
Але все стає гірше.
Не думаю, що витримаю.
Ні, я витримаю.
Просто розказуй так, щоб мені було не соромно бути людиною.
Це буде складно.
Приблизно за тиждень
усі роз'їжджаються на День подяки.
Він мені телефонує. Питає, чи хочу повечеряти з ним.
Ти мене знаєш. Я не гордовита.
Я, звісно, погоджуюся і знову їду до будинку його братства,
розташованого під величезним деревом ґінґко.
Листя вже пожовклі,
стовбур дерева чорний від дощу.
Здається, це найкрасивіше, що я будь-коли бачила.
Я пам'ятаю, як сказала собі:
«Господь дає тобі другий шанс».
Ми піднялися в кімнату,
його сусід вже поїхав на вихідні.
Двері закриваються,
і раптом...
розмови щодо вечері вже не ведуться.
Боржок сплачено!
По повній програмі.
Тобто все раптово вибухає.
Ми практично здираємо одяг одне з одного.
Без жодних розмов.
І цього разу...
немає жодних труднощів.
Ні вперше. Ні вдруге.
Припини.
Він сказав: «З минулим днем народження, Елізабет».
Хочеш почути неймовірний кінець цієї маленької брудної історії?
Тоді я бачила його востаннє.
Це було в листопаді. Понад чотири місяці тому.
Я була абсолютно впевнена, що він подзвонить. Хоча б заради сексу.
Ні. Ні разу.
Я вирішила, що він напише.
Ні.
Звичайно, я подзвонила йому.
Йому забракло часу взяти телефон.
Тож я написала.
-Чотири аркуші. З одинарним інтервалом. -Ні.
Жодної відповіді.
Я говорю собі, що я, мабуть, марила у лихоманці, розумієш?
І, може, температура нарешті спала.
І це все звучить нормально та розумно.
Але знаєш що?
Якби він подзвонив мені прямо зараз, у цю саму секунду,
я б кинула все на світі та...
їхала б три години, навіть 30 годин, щоб провести з ним ще одну ніч.
Що зі мною таке, Ларрі?
Навіщо їхати 30 годин до людини, яка так до тебе поставилася?
Тому що я закохана в нього?
Закохана?
Це нелогічно. Нав'язливо. Жалюгідно.
І зі мною таке не вперше.
Це постійно повторюється.
Мені здається, що я не розбираюся в людях.
Я якось написав пісню, багато років тому,
«Серце швидше за очі».
Сама пісня не дуже, але назва хороша.
І це правда, я думаю.
Розум не має нічого спільного з божевіллям кохання.
І...
І гідність взагалі не має в ній значення, еге ж?
Ми інвестуємо свої серця в порожні акції.
І ми знаємо, що вони нічого не варті.
Але тримаємося за них, як маленькі діти за їхніх плюшевих ведмедиків.
Елізабет.
Скажи мені відверто.
Що ти до мене відчуваєш?
Що ти маєш на увазі?
Я маю на увазі,
в будинку біля озера, коли сяйво відбивалося від води,
ми проговорили пів ночі,
і я торкнувся твого плеча...
Ти хоч трохи мене любила тієї ночі?
Ти знаєш, що я люблю тебе, Ларрі.
Справді?
Просто... не так.
Ти сказала, що проїдеш 30 годин, щоб побачити Купера.
Скільки годин ти б проїхала, щоб побачити мене?
У мене руки тремтять.
У мене до тебе дещо раціональніші та глибші почуття.
-Повага. -Дякую!
Вдячність за щедрість та самовідданість, що ти до мене проявив.
Ніхто ніколи не цікавився моїм життям більше, ніж ти.
Я не заслуговую такої дружби, як твоя. Я дуже вдячна за тебе.
Я завжди буду вдячна.
Я теж тобі вдячний за те, що відродила мене.
Не кажи.
Ларрі, тут люди стоять.
Хвилинку!
Можна тебе дещо запитати?
Щось, що, ймовірно, занадто особисте, щоб питати?
Занадто особисте — єдине, що мене цікавить.
Моя мати...
Ти знаєш, вона працює на Гільдію, знає усіх.
Вона бачила, як ми проводили час разом минулого літа...
Я розумію, куди ти ведеш.
Вона сказала мені, що я не... Я не знаю, як це сказати.
Просто скажи.
Добре.
Вона сказала мені, і не раз:
«Елізабет, він не лише вдвічі старший за тебе,
але й не думаю, що жінки в колі його головних інтересів».
Що ти відповіла?
Я сказала: «Послухай, мамо, я знаю, що знаю
і що ми обоє відчуваємо».
Що ми обоє відчуваємо?
«Ірраціональне благоговіння?»
А що твоя мати, якщо можна запитати, знає, на її думку, про мої головні інтереси?
Вибач. Мені не слід було нічого говорити.
Будь ласка, пробач.
За всіх матерів. Нехай вони будуть поблажливо мовчазними.
Пробач. З мого боку було тупо питати.
І я справді знаю, що знаю і що відчуваю.
Ти ось що скажи своїй матері,
коли вона сяде біля каміну
захоплено рахувати свій гонорар з «Оклахоми!»,
скажи їй, що Ларрі Гарт п'яніє від краси.
І підкресли слово «п'яніє».
П'яніє від краси, де б він її не знайшов.
У чоловіках, у жінках, у запаху тютюнових магазинів,
в неможливій красі 20-річного поета
зі світло-зеленими очима і двома крихітними родимками на лівій щоці.
Ти в порядку?
Це... моє сигаретне серце.
Ларрі, Дік Роджерс хоче забрати своє пальто.
Йду.
Представиш мене?
Дякую, Рене!
Чудово. Дуже дякую!
Діку, я хочу представити тебе моїй протеже Елізабет Вейланд.
Твоїй протеже?
-Вітаю! -Вітаю!
Ну, у вас збіса гарний приклад для наслідування,
якщо вмієте утриматися від бурбона.
Її цікавить авторство, створення декорацій і костюмів.
Справді?
Пане Роджерсе, сьогоднішня вистава,
по-моєму, вона грандіозна.
Що ж, дякую!
Найідеальніший мюзикл, який я тільки бачила.
Що ж, це приємний комплімент.
Ваша мати з Гільдії, чи не так?
-Так, Тереза Вейланд. -Тереза, точно.
-Тоді ви бачили багато вистав. -Надто багато.
Так.
Я розумію про що ви.
Але виставу, як сьогодні, я завжди сподівалася побачити.
Життєстверджувальна. Розумна. Магічна.
Ларрі, це найпроникливіша жінка, з якою ти будь-коли мене знайомив.
У мене був хороший вчитель.
Отже, що ви пишете?
На даному етапі, переважно поезію.
Вона дуже сильна.
І ви ще розробляєте декорації?
-Я вчуся. -Ясно.
Ну, я б із задоволенням... прочитав кілька ваших віршів.
Подивився ваші ескізи. Це мій приватний номер.
Для мене це честь.
Я не бачив Дороті тут. Твоя... Твоя дружина тут?
Ні, вона поїхала в квартиру. Ми всі їдемо туди
подивитися нові відгуки, Ларрі.
Так, тож я б хотів, щоб ви приєдналися до нас, Елізабет.
Було б корисно оновити компанію кимось молодшого покоління.
І, можливо, ви зможете пояснити мені,
чому молоді дівчата так вищать від Сінатри.
Я не вищу від Сінатри.
Ні, вона вищить під Сінатру.
Так, Ларрі!
Ларрі, тобі, звичайно, теж раді.
Постараюся, але я влаштовую невеличкий званий вечір удома.
Буде квартет Golden Gate...
Що ж, я Ларрі не конкурент у напрямку званих вечорів.
-Я б хотіла зайти. -Справді?
Діку, ти йдеш?
Так, так.
Вам є на чому добиратися?
Я можу відвезти на таксі пізніше.
Ми вже їдемо, можете теж поїхати.
-Я з радістю. -Чудово.
Дайте лише маму попереджу.
Слухняна донька.
Вона... Вона така чудова, так?
Вона дійсно вражає.
Ти... Ви з нею...
Ні. Тобто я в неї закоханий,
але в неї всі закохані.
Але не в тому сенсі.
Добре.
Тож ще побачимося сьогодні?
Звичайно.
Дякую за все!
Пане Роджерсе.
Пані Вейланд.
Дякую!
Побачимося пізніше, Ларрі?
«З піснею в серці я споглядаю твоє чарівне обличчя!»
Ти колись зустрічав когось, щоб ви миттєво зрозуміли,
що обидва ваші життя безповоротно зміняться?
Як я підозрював. Ти сентиментальний.
Коли закінчуєш працювати?
Маю замикати цей балаган.
А як щодо тебе, Наклсе, ти закінчив тут, так?
Ще ні.
Бо в мене сьогодні величезна вечірка.
Я забув віддати їй подарунки.
Останнім часом рукава дуже заважають.
У мене артрит у цьому плечі.
Доведеться починати носити мантію.
Я серйозно. В односторонньому порядку, я поверну мантії у моду.
У вечори прем'єр будеш бачити, як я в циліндрі
та мантії проношуся в тумані з тростиною зі срібним наконечником.
Ви ж, хлопці, прийдете сьогодні до мене?
Вона прийде. Я вам кажу, вона прийде.
Просто запізнитися.
І лише уявіть собі, бо це важлива частина,
згодом, можливо, близько 5:00 ранку,
випивши трохи зайвого Мальбеку,
вона повернеться до мене і скаже:
«Гей, Ларрі, що читаєш?
Чуєш, Ларрі, коли в тебе день народження?»
Вперше в її житті
її буду цікавити я.
Це має колись трапитися, так?
Всі інші хлопці розчарували її.
А я ніколи так не зроблю. Я просто...
легенький дотик Ларрі вночі.
Наклсе. Якусь дорожню музику.
Блакитний місяць
Ти бачив, як я стояв на самоті
Розумний хлопець.
І мрії не жили у мене в серці
І не було кохання
Ну, вона набагато краща за The Surrey With the Fucking Fringe On Top.
Ларрі, ти поїдеш з нами до Діка?
Ні, їдьте вперед, я під'їду пізніше.
Ти знаєш, нащо я була там
Ти чув, як я молилася
За того, хто мені дійсно небайдужий
Вона непогана. Потроїти жіночі рими, і всі вони матимуть сенс.
І раптом ти стоїш переді мною
Єдиний, кого колись триматиму в руках
І я почув, як хтось шепоче
Будь ласка, захоплюйся мною
І коли я глянув Місяць став золотим
Блакитний місяць
Ларрі, я думаю, це початок прекрасної дружби.
«Хіба це не романтично?»
Не зовсім, ні.
Вона навіть не повинна була називатися Blue Moon.
Я назвав її «Погане в кожній людині».
Ми написали її для фільму «Мангеттенська мелодрама».
Джек Роббінс, у минулому Рабіновіц, він обрізав собі ім'я в MGM,
чує пісню, кличе нас до себе,
відкладає свою пастрамі і каже: «Діку, я в захваті від мелодії.
Сильніша за всі, що ви колись писали.
Але, Ларрі, ті слова, вони занадто претензійні.
Для мене не занадто претензійні. Я знаю, які ви чудові хлопці.
Але ви повинні писати для неотесаних вилупків.
Ніхто не співатиме цю пісню».
Я спитав: «Що з нею не так?»
А він відповів: «Я навіть не можу запам'ятати назву!
Хлопці, дайте мені щось, що я можу рекламувати».
І я запитую: «Як ви хочете, щоб я її називав?»
Blue Moon?
Родзинка, найбільший хіт за всю нашу історію.
Роджерс і Гаммерштайн стали найуспішнішою
командою авторів пісень в історії музичних театрів Америки.
Лоренц Гарт дійсно додав п'ять нових пісень
у відродження «Янкі з Коннектикуту», перш ніж його знайшли на 8-й авеню
на тротуарі під дощем паралізованим у п'яному ступорі.
Він помер за чотири дні у Doctors Hospital під час відключення світла через авіаудар.
За мотивами листувань між Лоренцом Гартом і Елізабет Вейланд
БЛАКИТНИЙ МІСЯЦЬ
Переклад субтитрів: Юлія Бабух