Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Нелепо е да се мисли,
че другите може да се интересуват от историята ти колкото ти самия.
Писането на мемоари е върховен израз на егоцентризъм.
Но го направих.
Тази вечер ще изиграя някои сцени от "Отдаване" - книгата, която написах.
Първата сцена е драматично начало. За малко да стане драматичен край.
Виждате ли...
Роден съм с ексцентрично сърце.
В една от камерите му вместо обичайните три клапи аз имам две.
Две летящи врати, които на Коледа през 2016 г. щяха да изхвръкнат от пантите си.
Аортата е основната артерия, поддържаща живота.
След дългогодишно натоварване в аортата ми се образува аневризма.
Тя бе напът да се спука
и щях да отлетя към задгробния живот, без дори да се сбогувам с този.
Така се озовах
в болница "Маунт Синай", Ню Йорк.
Гледах тялото си на операционната маса.
Гореща кръв шурти, разлива се и оплесква всичко.
Така прави кръвта, когато не поддържа живота ти.
Кръв и въздух, кръв и черва.
Сега са нужни кръв и мозък.
Мозъкът и ръцете на хирурга, застанал над мен.
Надвесил се е над гърдите ми
и замахва със скалпела, съчетавайки уменията на учен и касапин.
"В гръдния кош на мъжа ви има голяма огнева мощ.
Наложи се да го шием с яка тел.
Капацитетът на белите му дробове е 130% от нормалния за неговата възраст."
Въздухът е издръжливост.
Въздухът е самочувствието да се захванеш с големи предизвикателства.
Въздухът не е волята да покориш Еверест,
а способността да издържиш изкачването.
И ето че сега за първи път ми липсва.
Без дъх.
Всички имена, които даваме на Бог, са дъх.
Йехова. Аллах. Йешуа.
Нямам въздух и съм смъртно изплашен.
Защото за първи път
протягам ръце към Йешуа,
но него Го няма.
Необикновено е да молиш тишината да те спаси.
Да ти се разкрие.
Да откриеш дали тази тишина има лице.
Но в този момент
Бог сякаш е изчезнал.
Къде съм?
Без дъх.
Без молитва.
Без ария.
Как се озовах тук?
- [звучи "Vertigo"] - Ню Йорк, Ню Йорк!
74-та и Бродуей, нека "Фарът" от името на залата осветява пътя ни!
Ола!
Благодаря ви. Все още се правя, че представям книга.
О, да.
- Ола. - Ола!
Добре дошли на шоу за квартет без трима.
Да ви кажа, донякъде ми се вижда нередно,
че се срещам с вас без колегите от групата.
Мнозина от вас знаят, че когато Ю Ту тръгнат на турне,
на сцената има огромни фигури.
Гигантски нокти, космически станции, огледални лимони.
Тази вечер имам маса и столове.
И ансамбъла на Джакнайф Лий.
С участието на Кейт Елис на виолончело и необикновеност
и Джема Дохърти на арфа и други небесни гласове.
Оказа се, че най-необикновеното нещо в живота ми
са хората, с които имам връзка.
С повечето от тях се запознах през същата седмица,
когато заживях със съпругата ми Али.
Същата седмица, когато влязох в Ю Ту.
Точно така. Извинявай, скъпа.
Целият ми живот се нареди за една седмица в гимназията.
Донякъде.
["City of Blinding Lights"]
Алисън Патриша Стюарт имаше вяра. Още по-абсурдното е, че имаше вяра в мен.
Това 15-годишно момиче не само търпеше моите демонични мечти,
а и насърчаваше приятеля си, който разправяше на всички,
че групата му ще има гигантски успех, а всъщност се чувстваше ужасно дребен.
Това са грандиозните фантазии на една дребничка рок звезда.
На младини си мечтаех за това бъдеще.
Прекрасно!
Но напоследък сънувам миналото.
Минало, което да ме предпази от настоящето.
Виждам майка ми да ме гълчи:
"Пак се правиш на циркаджия!".
Но точно с това исках да се занимавам.
А баща ми въртеше очи с досада.
Татко ми беше католик.
Римокатолик, но се влюбил в протестантка - майка ми.
Когато се оженили, семейството му не дошло на сватбата.
По онова време в Ирландия не прощавали такива неща,
но Боб не се интересувал особено от външния свят.
ОПЕРАТА, КОЯТО ПРЕДСТАВЛЯВАШЕ БОБ ХЮСЪН
Баща ми беше тенор, и то много добър.
Трогваше хората с пеенето си.
А за да трогваш хората с музика, тя трябва много да те вълнува.
Виждам баща си в хола на "Сидъруд Роуд" номер 10,
застанал пред стереоуредбата с две от куките за плетене на майка ми.
Дирижираше Бетовен, Моцарт, Верди.
В момента слуша "Травиата".
[звучи "Libiamo ne'lieti calici"]
На сцената на "Театро ди Сан Карло" в Соренто.
Не е съвсем наясно със сюжета, но го усеща инстинктивно.
Враждуващи баща и син, влюбени, които са прокудени и се завръщат.
Той усеща несправедливостта на човешката същност.
Сърцето му е сломено от музиката.
Цял живот се опитвам да разбера операта, разиграваща се в ума на баща ми.
Той не забелязва почти нищо друго,
най-малко мен, десетгодишния, който се взира в него.
Ако искате детето ви някой ден да пълни стадиони като певец,
има няколко подхода.
Може да му кажете, че има дарба, че светът трябва да чуе гласа му.
Това е италианският метод.
Или въобще не му обръщайте внимание.
Това е ирландският метод, много по-ефективен в моя случай.
Жадувах за вниманието на баща ми.
Исках да си мисли, че и в мен има музика.
Той не ме чуваше,
затова пеех все по-силно и по-силно.
Всъщност благодарение на тази мотивация сега стоя пред вас.
Благодаря, татко.
Баща ми имаше основателни причини да се затваря в собствения си свят.
Мисля, че за следващата песен ще ни трябва арфа.
Това е трагичната част.
Майка ми Айрис почина, когато бях 14-годишен.
За последно я видях на погребението на нейния баща.
Знам, че звучи прекалено ирландско,
но такава е моята история, друга няма.
Когато започнаха да спускат ковчега на дядо в земята,
майка ми припадна.
Стоях и гледах как баща ми и големият ми брат я носеха към колата.
Откараха я в болницата, където тя почина от аневризма.
Случва се. Почувствах се безполезен, затова започнах да се моля.
Баща ми превъзмогна тази трагедия, като никога повече не спомена за нея.
След като Айрис си отиде, домът ни на номер 10 се превърна в опера.
Бях затворен в къща,
в която трима мъже живееха, разкъсвани от ярост и меланхолия.
Къща, в която никога не се изричаше името на нашата скръб.
Айрис.
Майка ми се казва Айрис.
Къщата се превърна в река от тишина, в която можеше да се удавя,
ако големият ми брат Норман не ми бе хвърлил спасителен пояс.
Той ми подари китарата си.
Тя беше като щит. Оръжие. Довереник.
Още един глас, с който да се моля. Музика.
[звучи "Glad to See You Go"]
Подскачах из хола
под звуците на албума "Напусни дома" на "Рамоунс".
Простички песни, които обаче отразяваха усещането ми за живота.
Толкова простички, че и аз бих могъл да съчиня такава песен.
10 май 1978 г. 18-ият ми рожден ден.
У нас не купуваме торти.
Вместо това татко иска да ме убеди да си намеря работа.
Работа!
Знам, че ако правя нещо, което обичам, няма да работя и ден.
Но за тази цел трябва да съм майстор в нещо.
А аз не съм. Не ме бива за нищо.
Наясно съм, че имам още много да уча.
"Рамоунс" предвидливо се правят на глупави.
Може би трябва да слушам "Рамоунс" още повече.
Това е денят, в който ще напиша първата си истинска рокендрол песен.
Първият сингъл на Ю Ту спаси живота ми. Казва се "Out of Control".
[звучи "Out of Control"]
Ей, май го мога.
"Барабанист търси музиканти за група."
Да ви представя Лари Мълън младши.
Когато видят Лари Мълън, повечето хора го намират за поразителен.
В смисъл, че е стилен, красив представител на вида,
но и в смисъл, че може да бъде поразително подозрителен
от това, че сте пред погледа му, че сте в същата стая с него,
а когато не е на кеф - от това, че изобщо сте някъде.
Но когато Лари обича някого, то е безусловно.
Благодарен съм, че мога да се радвам на тази обич.
А сега Дейвид Евънс.
Понякога рожденото ви име просто не е вашето име, нали?
Дейвид Евънс винаги е бил Едж.
През 1976 г. той беше на 15 години, една година по-малък от мен.
Беше се облегнал на стената на гимназия "Маунт Темпъл"
и дрънкаше сложно китарно соло.
Беше в класа на Алисън Стюарт, бъдещата ми съпруга.
Разправяше се, че са най-умните в своя випуск,
че е влюбен в нея, че може би са се разхождали заедно.
Тогава реших, че ще държа под око този гений на китарата.
А сега ще ви запозная с Адам Клейтън,
за когото рокендролът е религия.
За него има само една Божа заповед - "четири струни са по-добри от шест".
Той имаше стил, отношение и амбиция.
Единственият проблем беше, че не можеше да свири.
Нищо, аз пък не можех да пея.
[звучи "Stories for Boys"]
Ю Ту репетираше в малка къщичка
с гръб към гробището в северната част на Дъблин.
В това гробище е погребана майка ми. Нарекохме я "Жълтата къща".
Днес за пореден път крещя на колегите си.
Забравете, че Ирландия е раздирана от размирици. Не, не.
На този ден, през зимата на 1978 г.,
най-наболелият проблем пред цялото човечество
е, че музикантите в тази група не са достатъчно добри,
сякаш аз пък бях особено добър.
Опитвам се да им обясня колко съм развълнуван
от новата песен на "Пъблик Имидж Лимитид".
Обяснявам как съм убеден, че една страхотна песен
може да бъде композирана на две струни и с два акорда.
Искам Едж да издаде звук на бормашина, която пробива в мозъка ви
като моторна резачка, срязваща трупа на миналото.
Едж е глух за ругатните ми.
Всъщност Едж губи търпение, а аз ставам още по-нападателен.
Толкова нападателен, че грабвам неговата китара "Гибсън Експлорър",
нахлузвам я на врата си
и започвам да издавам опасно писклив звук.
"Давай, давай", казва Едж. "Продължавай, почти успя."
Харесва ли ти?
"Не, но звучи като зъболекарска машинка, която пробива мозъка ти."
"Дай я на мен. Ще видя какво ще направя."
Егото му се обади точно когато най-малко очаквахме.
Зароди се песен. Песен, която ще наречем "Ще те последвам".
Ако ще си тръгваш, тръгвай. Тръгвай, тръгвай.
Ритмично повторение, като уа-уа педал.
Тръгвай, тръгвай, ще те последвам.
Едж превръща моите графити
в "Сикстинската мадона" на Рафаело,
а Лари и Адам опожаряват художествената галерия.
Точно така.
Да открием какво умеем, което никой друг не го може.
Адам, ти го можеш. Всички го можем.
Едж, ще се справим.
Адам, Лари, ако ще си тръгвате, тръгвайте.
Ако ще си тръгвате, тръгвайте.
[звучи "I Will Follow"]
На барабаните - Лари Мълън.
На баса - Адам Клейтън, Едж.
"Ще те последвам".
Боже, извинявайте, Едж, Лари, Адам.
Какъв пълен глупак бях.
Но се усъвършенствам.
Истината е, че сте...
Вие сте просто страхотни.
Но никой в онази къща, включително и аз, не се сещаше,
че Айрис Хюсън почива на стотина метра от мястото, където свирехме.
През цялото време, докато репетирахме в Жълтата къща, не се сетих за нея.
Нито веднъж не отидох на гроба й.
Не че беше мъртва.
Беше много по-лошо.
За нас Айрис не съществуваше, но тя нямаше да изчезне толкова лесно.
Не и в музиката.
[звучи "Iris (Hold Me Close)"]
Айрис в коридора стои.
Окуражава ме, че ще се справя.
АЙРИС БУДИ СЕ ОТ МОИТЕ КОШМАРИ
Не бой се от света,
няма го.
Айрис свири на нишката.
Тя сина си зарива
под пясъка.
Айрис казва, че аз
ще я уморя.
Но не бях аз, мамка му.
Ще ви разкажа нещо за геометрията
и географията на ирландския ум.
Ирландският ум страшно много прилича на ирландски пъб.
Отиваш там да забравиш, но накрая затъваш в спомени,
чипс със сол и оцет
и тъмна бира.
"Финеганс" не е само кварталното ми заведение,
това е самостоятелна държава със собствени закони и обичаи.
Царството на Дан Финеган и неговите синове.
Това е конституционна монархия с държавен глава Дан,
а синовете му са начело на правителството.
Имат си кодекс, дисциплина и почит към традициите.
Там уважават операта
и хората, които знаят как се носи туид,
като баща ми Боб.
В страната на Финеган... Като баща ми Боб.
В страната на Финеган има малко италианско консулство.
Салонът "Соренто",
където в неделя се срещах с баща ми за по едно питие.
Поръчвах си бира.
А той, католикът, си поръчваше протестантско уиски.
Дискретен знак, че Брендън Робърт Хюсън не се влияе от никого.
Всеки път имаше страхотна встъпителна реплика.
"Нещо странно или изненадващо?"
Под странно или изненадващо
той нямаше предвид бурния живот на рокендрол певеца.
В повечето случаи си седяхме мълчаливо.
Исках да го впечатля.
Какво ще кажеш за това, че ми се обади Лучано Павароти?
Смяташ ли, че е странно или изненадващо?
"Естествено, че е изненадващо.
Странно? Да. Защо един велик тенор ще ти се обажда? Без да се обиждаш."
Не се обиждам. Всъщност си търси песен.
- "Да не е сбъркал номера?" - Не, иска аз,
с малко помощ от Едж, да му съчиня песен.
Не Гилбърт и Съливан или Роджърс и Хамърстийн.
Аз, Б-О-Н-О, Пол.
"Ти ли? Баритон, който се мисли за тенор?"
Да, аз.
Павароти иска да му съчиня песен. Кой е глупакът сега?
"Той."
НЕ МОЖЕ ЛИ ДА ПРОМЕНИМ СВЕТА И ДА СЕ ЗАБАВЛЯВАМЕ?
В гимназия "Маунт Темпъл" учеха момчета и момичета
от различни религии.
В страна, която беше на ръба на гражданска война на религиозна основа,
католици и протестанти учеха в един и същи клас.
Насърчаваха ни да бъдем естествени,
да сме креативни, да носим собствените си дрехи.
Имаше и момичета,
които също носеха собствените си дрехи.
Макар да не се говореше за религия, по ирония ние се заинтересувахме от нея.
Сближихме се с група християнски радикали, наречена "Шалом".
Според тях църковните деноминации не само се бяха отдалечили от Исус,
но и Му пречеха да достигне до хората.
Когато Ю Ту се прочуха,
нашите християнски братя от първи век заразправяха, че музиката ни е несериозна
и самохвална.
С други думи, забавна.
Зададохме въпроса: "Не може ли да променим света и да се забавляваме?".
"Не, трябва да изберете между този и онзи свят."
В крайна сметка ни писна, особено на Едж.
Вече не издържаше на напрежението да бъде едновременно ученик на Исус
и апостол на Джоуи Рамоун.
Накрая той реши да напусне групата.
И аз бях раздвоен.
Нямах интерес да продължа да пея в Ю Ту без Едж.
Лари съчувстваше и на двама ни.
Адам обаче не ни съчувстваше.
Един албум и се разпадаме, като "Секс Пистълс".
Сега трябваше само да кажем на нашия мениджър.
Разказвал ли съм ви за Пол Макгинес?
Пол Макгинес беше Уинстън Чърчил на рока.
Беше готов да воюва за Ю Ту. Тъкмо бе обиколил веднъж света с нас,
така че не изгаряхме от охота да му кажем,
че разваляме едва проходилата му група точно когато навлиза в пубертета.
Но все пак ни изслуша.
Помълча малко,
повъртя се, зашлеви и шамар - на себе си.
После попита:
"Правилно ли съм разбрал, че сте разговаряли с Бог?".
"Е, следващия път, като Му се обадите,
питайте Него, или Нея,
дали вашият представител на Земята, тоест аз,
може да се откаже от правен договор.
Дали Бог би се съгласил да нарушите подписан договор - това е моят въпрос.
Договор, който подписах от ваше име, че ще тръгнете на турне.
Що за Бог би го позволил?"
Пол Макгинес е страхотен парламентьор.
Не за първи път слагахме думи в устата на Бог.
Турнето щеше да се осъществи.
Бях толкова въодушевен,
че убедих 21-годишната си приятелка да се оженим.
Не е за вярване, но тя се съгласи.
Едж също се забавляваше,
но все още не беше сигурен,
че иска да работи в бизнес, пълен с надути хора
с високо самомнение.
Попитах го дали не би направил изключение заради мен.
Измъквайки се с арпежи, Едж започна да нахвърля нова песен.
Всъщност не просто песен, а карта. Път, по който Ю Ту да поеме по света.
"Кървава неделя" бе кръстоска между религиозно изкуство и "Клаш".
Но стремежът му бе да противопостави Великденската неделя
на избиването на 14 невъоръжени демонстранти в гр. Дери.
Едж бе в Дъблин, а аз бях с жена си в Ямайка и пишех текстове за новите песни,
обяснявайки на Али защо албумът на медения ни месец ще се казва "Война".
[звучи "Sunday, Bloody Sunday"]
Едно да знаете за изпълнителите -
в стремежа си към истината сме способни да лъжем повече от другите.
Наздраве.
Шоубизнес.
Отново в салон "Соренто" - обичайната встъпителна реплика на татко.
САЛОН "СОРЕНТО" (ОТНОВО)
"Нещо странно или изненадващо?"
Всичко е странно и изненадващо.
"Тук си прав. Днес дойдох с такси.
Шофьорът видя къде отивам и ме попита дали познавам Боно.
Отвърнах: "Не, а ти?".
"Да, всички тук познаваме Боно. Нали него преследваше Павароти?"
"Преследван от Павароти.
Това не бях го чувал. Да нямаш предвид "папараци"?"
Странно, че го казваш.
Великият "Папараци" отново ми се обади.
Този път иска да пее с нас в родния си град Модена,
за да събере средства за бежанците от войната в Босна.
Как да му откажеш?
"Поне веднъж направи каквото ти се казва."
Искам да го направя.
Но пък групата ми казва да спра да се разсейвам,
за да завършим албума на Ю Ту, а не на Павароти.
Ще ви обясня нещо за членството ми в тази група,
което дори татко не разбира.
Общоприетото схващане е, че аз съм лидерът на Ю Ту. Де да беше така.
Гласувах в Ю Ту да има демокрация.
Сега съм в група с още трима души,
всеки от които си мисли, че е лидерът на Ю Ту.
Желанието ми да направя нещо не означава непременно, че и те го искат.
Та значи разказах това на баща ми.
И татко, групата беше в студиото в Хановър Кий
когато иззвъня телефонът.
"Боно, Боно! Как си?
Умори ли се да бъдеш на върха?
Слезе ли от върха на планината със скрижалите на рокендрола?"
Новият албум. Както винаги, закъсняваме.
"Каза ми и съм дошъл да ви помогна, скъпи Боно."
Моля? Значи сте в Дъблин?
"Точно сега съм на ирландската митница.
Казах им, че нямам нищо за деклариране
освен обичта си към Боно, Едж, Джеймс и Лари.
Единствената ми цел в този момент е
да бъда полезен на тези велики мъже."
Маестро, те са велики мъже
и това е голяма чест, но моментът не е удобен.
"Не ме ли харесват?"
По-зле, не им пука. Такива са децата на пънк рока.
Вероятно ще заподозрат, че сте дошли да ги изнудите да отидат в Модена.
"Засегнат съм. Дойдох с уважение и най-топли чувства,
а вие се съмнявате в мотивите ми."
Не, маестро, нищо подобно.
"Перфето. Тогава идвам."
Мамка му!
Отивам при Едж, Адам и Лари
и казвам: "Той е най-великият певец в историята.
За нас е огромна чест, че идва да ни види до половин час."
"До половин час? Сигурно идва при теб", казва Лари.
- "Не идва при нас." - "Сигурно е за реклама", вмята Адам.
"Ще цъфне с някой фотограф, но няма да се оставим да ни убеди."
Ще се скриете ли? "Не, няма да се крием", казва Едж.
"Всъщност", възразяват Адам и Лари в перфектен унисон,
- "точно това ще направим, ще се скрием." - Моля?
И с тези думи двама възрастни мъже се скриват от Лучано Павароти.
Звъни се.
И ето го пред мен. Боже мой.
Най-великият певец в историята на света!
Със снимачен екип.
Седмина-осмина развълнувани италианци, единият дори плаче.
"Боно, Боно. Едж, Едж. Боно, Едж.
А къде са Джеймс и Лари?"
"Това са моите приятели от "Раи Уно". Имат сателитна чиния,
в случай че решим да обявим концерта в Модена.
Така и така сме заедно."
"Има ли изобщо вариант великият Павароти да чука на вратата ви,
а вие да не го пуснете? Нима светът съвсем се е смахнал?"
Татко, в моя вариант го пуснахме да влезе, естествено.
И във варианта на Едж.
Всъщност ще участваме в "Павароти и приятели"
в подкрепа на "Дете на войната" в Модена.
Адам и Лари няма да са с нас,
но не искаш ли ти да дойдеш?
"Наистина ли?
Ами хубаво.
Няма да е зле да имате поне един истински тенор в групата."
И тогава...
Най-великият глас в историята на света.
Но чудото в Модена
бе преображението на Брендън Робърт Хюсън,
моя баща, ирландския католик, но не заради Лучано Павароти,
а заради жената, с която беше под ръка - Даяна, принцесата на Уелс.
За тези от вас, които не знаят, семейството на Едж са уелсци
и много се зарадваха да се срещнат с принцесата на Уелс.
Едж ме предизвика да попитам татко - и аз го направих.
Татко, искаш ли да се запознаеш с лейди Ди?
Семейство Евънс питат.
"Какво? Защо да се срещам с член на кралското семейство?
Все едно да ме питаш дали искам да се срещна с късметлия от лотарията."
Разбрах, ясно. Само питам.
Следващата част просто няма как да си измислиш.
Баща ми е в нашата каравана,
без да яде от подноса на Павароти с екзотични италиански меса
с непроизносими за нас имена.
И когато се обръща...
тя е пред него.
Висока около метър и осемдесет на токчетата си,
видение в слонова кост.
Даяна се приближи до татко като на забавен каданс.
"Здравейте, как сте?"
И татко се разтопи.
Шокът от близката среща с кралското семейство
бързо се превърна в тийнейджърско влюбване.
"Много добре. Благодаря, че попитахте.
Много ми е драго да се запознаем."
Осемстотин години потисничество се изпариха за осем секунди.
Ако някога сте се чудили каква е ползата от кралските особи,
като повечето ирландци,
бих изтъкнал тази случка.
Осем века потисничество, една принцеса - и сме квит.
(ИРЛАНДСКА) ГОРДОСТ
Когато се прибрахме у дома,
татко още говореше за принцеса Даяна,
но вече натъкмяваше думите си.
"Признавам, че тя прави чудеса с благотворителна цел,
но ти всъщност не се прехласваш по благотворителността, нали?
А по справедливостта.
Ако светът беше справедлив, нямаше да има нужда от благотворителност."
Започва ли синът да се разбира с бащата?
"Не бих казал, че чак се разбираме,
но чух песента ти "Гордост" по радиото,
и тя пробуди някаква гордост в мен."
Ами знаеш ли, точно тази песен ни донесе покана за "Лайв Ейд".
Боб Гелдоф каза, че когато я чул, ми простил напълно за прическата ми.
Когато с групата излязохме на сцената на "Лайв Ейд",
се озовахме пред море от белите знамена на капитулацията,
веещи се от вятъра още тогава, и публика, обзета от щедрост.
Стори ми се, че нашите пънк молитви бяха достигнали своята зрялост.
Молитви за мир.
Защото да си гладен, означава да воюваш със себе си.
Да воюваш със самата земя, по която ходиш.
Точно така.
[звучи "Pride (In the Name of Love)"]
Стадион "Уембли", Лондон.
Една мисъл се излъчва по целия свят.
Ами ако ние сме светът? Ами ако можем да го нахраним?
Какво друго можем да сторим в името на обичта?
Все така си задавам този въпрос
и все така искам да науча отговора.
"Лайв Ейд" и всички допълнителни прояви събраха 250 милиона долара.
Но африканските страни плащат тази сума
на нас всяка седмица
по старите заеми, които им натрапихме през Студената война.
"Всяка шибана седмица", както би казал Боб Гелдоф.
Така научих важен урок.
Несправедливостта често е замаскирана като лош късмет.
Като фронтмен на Ю Ту осъзнах, че ако групата
ще пише важни песни на злободневни теми,
ще ми трябват повече знания.
Актуализация на софтуера.
Но вместо да се връщам в училище... Всъщност не е нужно да се смеете.
Но нищо.
Отидох в Африка със съпругата си.
С Али работехме в сиропиталище в Аджебар, Южно Уоло, Етиопия.
Беше есента на 1985 г.
Хората от селските райони се бореха да оцелеят без храна и вода.
Светът им се бе обърнал срещу тях.
Земята, от която се прехранваха, отказваше да им дава повече.
Цегайе: "Аз съм изворът, аз съм река Нил,
аз съм африканецът, аз съм началото!
Аз съм песента, аз съм пеенето.
Аз съм Етиопия, която "протяга ръка с молитва към Бог".
О, Нил, ти си красноречието, което бие етиопската камбана
над света на глухите!"
Защото в тази земя са заровени несметни богатства.
Но невиждан глад доведе до разруха тази велика страна.
Същата тази страна е напът да прекрои мъничкия ни живот.
Никога вече няма да сме същите и няма да искаме да бъдем.
На това пресъхнало място
научаваме уроци от земя и хора, които никога не можем да забравим.
"Бедността не е нещо естествено.
Тя е създадена от човека и може да бъде преодоляна чрез нашите действия."
Най-вече чрез действията на жените, които разбират най-добре,
че мястото, където живееш, не трябва да определя дали ще живееш.
Прави ли сме?
["Where the Streets Have No Name"]
С Али ни беше трудно да се върнем от Етиопия.
Оставихме сърцата си там.
След "Дървото на Джошуа"
Ю Ту започнаха да придобиват известност.
Станахме "мейнстрийм".
Или щяхме да се срамуваме от това, или нямаше.
Славата е валута и искахме да използваме даденото ни от вас за нещо повече от това
да се уредим в луксозен ресторант.
Между другото, такова място не е за пренебрегване.
Влязох в нови групи.
"Опростете дълговете", "Червено", кампанията "Една", борба с бедността.
Кампанията "Една" имаше една единствена идея -
не е задължително да си съгласен с някого за всичко,
стига да сте съгласни за едно, но то да е важно.
Това доведе до срещи с хора, които държат парите на бедните по света.
Има такива хора.
Наричат се правителства. Наричат се МВФ и Световната банка.
- Сега е моментът да погледна в камерата. - Сериозно ли?
И да си задам трудния въпрос за мотивите ми.
Май е станала грешка с аутокюто. Спрете камерата.
Да не се опитвам да прикрия вината си, че водя толкова разточителен живот?
Да, разточителен е.
Аз съм свръхплатена, свръхпрехвалена, свръхнаграждавана и преяла рок звезда.
Лицемер ли съм? Да.
Но не и на този фронт. На много други фронтове.
Но лицемерите са прекалено хулени. Поне в някои случаи те постъпват правилно.
Но в крайна сметка...
Има ли значение?
Кажете честно, на кого му пука? Мотивите нямат значение.
Важни са резултатите. Животът има значение.
Човешкият потенциал е от значение. Справедливостта има значение.
Ако светът е справедлив, няма да е нужна благотворителност, както казва татко.
Но той не е, така че вземете чека.
[звучи "Desire"]
Наистина ли?
Сега ще сменят камерите,
а аз ще ударя едно много силно питие.
Връщам се веднага.
Четири обектива, ще ползваме "обектива на героя".
ИЗПОВЕДАЛНЯТА
Най-красивият. Застани ето там.
- С удоволствие. - И ще те режисираме.
Фокусирам върху близкото око.
- Супер. Няма да приближаваме повече. - Няма.
Малко ще е трудно при тези ограничения.
Обърни се, приятелю.
Така е добре. Той си знае какво да прави, нали?
Трето действие.
Така е добре.
Изповедалнята.
Спасяването на света.
Дали е служба на обществото, дълг, справедлив гняв,
или е просто детинско желание да бъдеш в центъра на действието?
В центъра на вниманието.
Това поражда въпроса -
може ли да имаш дете и да останеш дете?
Време е да порасна. Не бива да провалям нещата.
Страстта и добродетелта се допълват взаимно
и никой не го прави по-добре от моята съпруга.
"Желание" оглави класациите.
Не знам дали има някаква връзка, но бяхме много развълнувани.
Роди се първото ни дете.
Не знаех какво трябва да изпитвам. Не знаех дали ще съумея да бъда баща.
Не знаех дали ще мога да бъда баща,
защото не смятах, че съм бил добър син.
В началото казах, че Алисън Стюарт имаше вяра.
Тази жена отчасти е автор на историята, която слушате.
Когато се оженихме с Али, се изнесохме от семейните си домове.
Толкова млади бяхме.
Преместихме се в стара каменна кула на ирландското крайбрежие - фар.
Али ще те допусне в душата си,
но само ако отидеш в крепостта й беззащитен,
ще имаш минимален шанс да се справиш
с почти непробиваемата й защита.
Няма друг път през подвижния мост.
Две години след началото на брака ни
съпругата ми имаше продължителни периоди,
в които се отдаваше на тишината, която таеше в себе си.
Тя намекваше, че дори когато съм си вкъщи, не съм си у дома.
Седмичните разходки по крайбрежната алея бяха пропити с меланхолия,
а вълните се чудеха дали да си тръгнат, или да останат.
Да тръгнат или останат.
[звучи "With Or Without You"]
В желанието да бъдеш велик в нещо се крие егоизъм.
Искаш да се докажеш, но пред кого?
Алисън Стюарт се погрижи за мен,
като прозря в душата ми.
Преди славата.
Преди да стана известен,
тя знаеше какво имам
и какво нямам.
Концентрация.
Не можеш да си майстор
без невероятна концентрация.
Най-често се дължи на житейски неудачи.
И някаква слепота,
в която може да не виждаш човека до себе си.
Искаш публика
повече, отколкото семейство.
Не искаш да се откажеш
от празнотата,
която ти е дала всичко.
Нарекох книгата си "Отдаване",
защото знаех, че трябва да осмисля тази дума,
че тя е противоотровата за болестта, от която страдах.
Не ми беше никак лесно.
НЕЩО СТРАННО ИЛИ ИЗНЕНАДВАЩО?
Една неделя през 1999 г.
пак бях в салон "Соренто" с татко
и за първи път
реших да го издебна със собствения му въпрос.
Да го подхвърля.
Нещо странно или изненадващо, татко?
"Болен съм от рак.
Намирам се в залата за заминаващи, така да се каже.
Няма да търпиш
безвкусните ми шеги още дълго."
На главата ти се стоварват огромни скални късове
изневиделица, от някаква въображаема планина.
Мислех, че съм започнал да го опознавам, че ще имаме повече време.
Типично за Боб Хюсън.
Тъкмо си мислех, че съм те опознал,
че може да ми дадеш някои отговори, и ти се изнизваш.
Болница "Бомон",
Дъблин, лятото на 2001 г.
Виждам баща си в болничното легло.
Този път на него не му стига въздух.
Виждам се легнал до него
върху матрак на пода.
Той диша,
но дишането му е все по-слабо и плитко като гроба в гърдите му.
Той извиква името ми,
бърка ме с брат ми и обратното.
"Пол, Норман. Пол, Норман. Пол."
Скачам и викам медицинската сестра.
"Добре ли си, Боб?", прошепва тя в ухото му.
Тенорът му вече се е превърнал в кратки, немощни дихания.
Хрип след всяко издишване. "Да, изведете ме оттук.
Изведете ме, искам у дома. Да, искам да се прибера у дома."
Аз повтарям: "Успокой се. Няма страшно, всичко е наред.
Добре ли си?"
Вслушвам се.
Тишина.
Приближавам ухото си до устата му.
Тишина.
Тишина, последвана от:
"Разкарай се!".
Има нещо съвършено несъвършено в кончината на татко.
Едва ли е казал на мен
или на бдителната нощна медсестра да се разкараме,
но не го изключвам.
Да приемем, че го е казал на бремето, тегнещо цял живот на плещите му.
Имам чувството...
че то е моето наследство,
но смятам, че имам избор по въпроса.
Имаше и доброта.
Според мен той вярваше, че да мечтаеш,
значи да се разочароваш,
и не искаше да ми се случи.
В този момент разбираш, че баща ти е твой приятел.
И преобразяването
на баща ти в твой приятел е най-ценното нещо в живота,
ако си баща, а аз съм такъв.
Успях да се сприятеля с баща си
след смъртта му, което е малко погрешно.
Да си представиш историята от неговата гледна точка, е смиряващо.
Той загубва жена си.
Остава сам с двете си деца,
а едното от тях се хвърля насреща му
и сипе дъжд от куршуми по него.
Едното от тях ще го отстрани,
като постигне амбициите, които се е боял да осъществи.
В последните дни, когато вече се бе примирил с рака си, ми каза,
че е загубил вярата си.
Но ми заръча никога да не губя своята, защото била най-интересното нещо в мен.
Но се случи да протегна ръка...
Йешуа.
И онова, което
- бях прегръщал толкова силно... - Йешуа.
...го нямаше. Най-ужасяващият момент в живота ми.
Йешуа.
[звучи "Iris (Hold Me Close)"]
[звучи "Beautiful Day"]
Аз имам една много ненаучна теория,
че когато загубиш любим човек, той ти завещава нещо.
Прави ти подарък.
ПОДАРЪКЪТ
Когато загубих майка си...
Получих вас, за да запълня празнотата.
Когато загубих баща си, открих, че гласът ми се променя
и неволно си помислих,
че баритонът, който се мислеше за тенор,
всъщност се сля с него.
Не знам как. Има какви ли не причини.
Може би има нещо общо с една дума - "прошка".
Не знам дали аз съм простил на баща си, или баща ми е простил на мен.
Защото съм роден с вдигнати юмруци.
Не се предавам лесно.
Да се поклоня пред колегите си от групата, пред съпругата си, пред Създателя си,
е борба за мен.
Имам достатъчно вяра, за да се надявам, и достатъчно надежда, за да обичам.
И тази музика е начинът ми да ги покажа.
Моят земен баща ми дари това умение.
И ми остави една от любимите си мелодии, която не излиза от главата ми.
Осъзнах едва наскоро,
че заглавието й е същото като името на нашата местна кръчма.
Салон "Соренто".
"Върни се в Соренто".
Мелодията бе такава.
И ще се върна.
"ТЕАТРО ДИ САН КАРЛО", НЕАПОЛ
Раз, два, три, четири!
["The Showman (Little More Better)"]
ЗАЛИВЪТ НА СОРЕНТО
НА АЙРИС И БОБ ХЮСЪН
Не си спомням следващата част.
Как беше мелодията после?
Продължавай, страхотно е.
Раз, два, три.
Друг куплет.
ПО "ИСТОРИИ ЗА ОТДАВАНЕ" ВЕЧЕР НА ТЕКСТА, МУЗИКАТА И ПАКОСТИТЕ...
От "ла" към "сол".
Дръж припева.
- Стана ли? - Хайде пак.
Добре.
- Супер. - Хареса ми.
Превод на субтитрите Живко Тодоров