Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je absurdní věřit,
že ostatní lidi může váš příběh zajímat stejně jako vás.
Psaní memoáru je úplně nová úroveň zahleděnosti do sebe sama.
Ale jdeme na to.
Dneska bych vám tady rád přiblížil pár výjevů ze Surrender,
svojí knihy, kterou jsem osobně napsal.
Ten následující výjev je dramatický úvod. Býval to mohl být dramatický závěr.
Víte...
dostal jsem do vínku výstřední srdce.
V jedné srdeční komoře,
kde mají lidé obvykle tři přepážky, mám já přepážky dvě.
Dvoje létací dveře, které o Vánocích roku 2016 málem vyletěly z pantů.
Aorta je vaše hlavní tepna, jisticí lano vašeho života.
Mně se na aortě po letech stresu vytvořil puchýř.
Puchýř, co každou chvíli praskne
a pošle mě do příštího života dřív, než se stihnu rozloučit s tímhle.
A tak jsem tady.
V nemocnici Mount Sinai v New Yorku.
Shlížím na svoje tělo ležící na nerezové oceli.
Horká krev pění, vytéká a všechno potřísňuje,
což krev dělá, když vás zrovna neudržuje při životě.
Krev a vzduch. Krev a vnitřnosti.
Teď jsou potřeba krev a mozek.
Mozek a ruce chirurga, který se nade mnou sklání.
Přistoupí až k mojí hrudi
se svou čepelí v ruce a spojenými silami vědy a řeznictví.
„Váš muž má v tý svý bojovný hrudi pořádnej motor.
Sešívali jsme ho extrasilnou nití.
Nejspíš má tak 130 % kapacity plic oproti tomu, co je v jeho věku běžné.“
Vzduch je výdrž.
Vzduch je sebevědomí nutné k přijímání velkých výzev.
Vzduch není vůle pokořit Everest,
ale schopnost vydržet výstup na něj.
A já tady ležím a poprvé v životě jsem bez něj.
Bez dechu.
Jména, kterými označujeme Boha. Samý dech.
Jehova. Alláh. Ješua.
Jsem bez vzduchu a jsem zděšený.
Protože poprvé v životě
napřáhnu ruku k Ješuovi
a Ješua tam není.
Je to výjimečná věc, žádat ticho, aby vás zachránilo.
Aby se vám odhalilo.
Aby se ukázalo, jestli to ticho má i tvář.
Ale v tuhle chvíli to vypadá, že se Bůh kamsi vytratil.
Kde to jsem?
Bez vzduchu.
Bez modlitby.
Bez árie.
Jak jsem se tady ocitl?
- [hraje „Vertigo“] - New York, New York!
Kde se Broadway a 74. kříží, kéž nám Beacon cestu ozáří.
Hola!
Díky. Pořád ještě předstírám, že tady propaguju knihu.
Jo!
- Hola. - Hola!
Vítám vás na své čtvrtinkové show.
A dalo by se říct, že mi připadá skoro až za hranou
přijet za vámi bez zbytku kapely.
Mnozí víte, že když U2 jedou na turné,
může to zahrnovat i nějaké obrovské rekvizity.
Obří spár, vesmírné stanice, citrony ze zrcadel...
Dneska tady mám stůl a židle.
A soubor Jacknifa Leeho...
HUDEBNÍ DOHLED JACKNIFE LEE
...s Kate Ellis na cello a výjimečnosti...
KATE ELLIS VIOLONCELLO
...a Gemmou Doherty na harfu a další nebeské hlasy.
GEMMA DOHERTY HARFA
No, vypadá to, že můj život je nejzajímavější tím,
s jakými lidmi udržuju vztahy.
Většinu z nich jsem potkal v jeden a ten samý týden.
Život s mou ženou Ali začal
ten samý týden, kdy jsem se přidal k U2.
Je to tak. S dovolením.
Jeden týden na střední škole a celý můj život byl nalinkovaný.
Tak nějak.
[hraje „City of Blinding Lights“]
Alison Patricia Stewart věřila v Boha. A co je absurdnější, věřila i ve mě.
Nejenže ta 15letá dívka přetrpěla moje démonické sny.
Ona svého přítele dokonce podporovala, když všem kolem vykládal,
že jeho kapela jednou bude slavná, i když si sám připadal hrozně maličký.
Toto jsou velké příběhy jedné nevelké rockové hvězdy.
Tehdy jsem snil o budoucnosti.
To je nádhera.
Poslední dobou sním o minulosti.
O minulosti, která by mě mohla připravit o přítomnost.
Úplně slyším máminu výčitku.
„Hrozně se předvádíš. Hrozně se předvádíš.“
Ale to já v životě dělat chci.
A táta nad tím protočí oči.
Můj táta byl katolík.
Katolík, který měl rád leccos protestantského, třeba moji matku.
Když se brali, jeho příbuzní na svatbu nepřišli.
Irsko bylo tehdy nemilosrdné místo,
ale Bob si z okolního světa nic moc nedělal.
OPERA JMÉNEM BOB HEWSON
Můj otec byl tenor. Opravdu moc dobrý.
Dokázal zpěvem lidi pohnout.
A abyste lidi hudbou pohnuli, nejdřív musí hudba pohnout vámi.
Mám před očima svého otce v obýváku čísla 10 na Cedarwood Road,
jak stojí u rádia a drží dvě matčiny pletací jehlice.
Diriguje Beethovena, Mozarta, Verdiho.
Právě teď poslouchá La Traviatu.
[hraje „Libiamo ne’lieti calici“]
Na pódiu v Teatro di San Carlo u Sorrenta.
Sice ten příběh tak docela nevnímá,
ale cítí ho.
Příběh o sporu otcem se synem, zavržených milencích a jejich opětovném shledání.
Vnímá nespravedlnost v lidském srdci.
Ta hudba láme srdce jemu.
Většinu života se budu snažit pochopit operu, která hraje mému otci v hlavě.
Skoro nic jiného v tu chvíli nevnímá,
a už vůbec ne to, jak na něj desetiletý já zírám.
Jestli chcete ze svého potomka mít zpěváka předvádějícího se na stadionech,
můžete na to jít dvěma způsoby.
Můžete mu říct, že je nadaný. Že by svět měl slyšet jeho hlas.
To je italská metoda.
Nebo ho můžete naprosto ignorovat.
To můžeme nazvat irskou metodou. V mém případě byla mnohem účinnější.
Toužil jsem po otcově pozornosti.
Chtěl jsem ho přesvědčit, že mám v sobě hudbu taky.
Neslyšel mě.
A tak jsem zpíval hlasitěji a hlasitěji.
Vlastně můžu říct, že jsem se prozpíval až k dnešnímu vystoupení tady před vámi.
Díky, táto.
Můj otec měl pár velmi dobrých důvodů, proč zůstával ztracený ve svém světě.
Myslím, že následující část si říká o harfu.
Přichází tragická chvíle.
Moje matka Iris zemřela, když mi bylo 14.
Naposledy jsem ji viděl živou na pohřbu jejího otce.
Zní to skoro až moc irsky, já vím,
ale takový už je můj příběh a nenadělám nic.
Když rakev s mým dědečkem spouštěli do země,
matka se skácela.
Stál jsem a přihlížel tomu, jak ji můj otec a bratři odnesli do auta
a odvezli ji do nemocnice, kde zemřela v důsledku aneuryzmatu.
To se stává.
Připadal jsem si bezmocný, tak jsem se modlil.
Otec na tuto tragédii zareagoval tím, že už o matce nikdy nepromluvil.
Po odchodu Iris se náš domov v čísle 10 mění v operu sobě vlastní.
Vězím zamčený v domě, kde žijí tři muži obklopení vztekem a melancholií.
V domě, kde nikdo nikdy nevyslovuje jméno našeho žalu.
Iris.
Jméno mé matky zní Iris.
Náš dům se proměnil v řeku ticha, v níž jsem se býval mohl utopit,
nebýt mého staršího bratra Normana, který mi hodil záchranné lano.
Dal mi kytaru. Svoji kytaru.
Štít. Zbraň. Důvěrnici.
Druhý hlas k mým modlitbám. Hudbu.
[hraje „Glad to See You Go“]
BĚŽ
Poskakuju po obýváku
do rytmu alba Leave Home od The Ramones.
Prostinké písničky, a přesto zrcadlí, jaký mi připadá můj život.
Písničky tak prostinké, že bych možná jednu taky zvládl napsat.
Je 10. května 1978. Slavím 18. narozeniny.
Žádný dort nebude.
Místo toho chce táta mluvit o tom, že bych si měl najít práci.
Práci.
Vím, že kdybych mohl dělat něco, co miluju,
v životě bych pracovat nemusel.
Ale na to člověk musí v něčem vynikat.
A já nevynikám. Nevynikám vůbec v ničem.
Jsem dost chytrý na to, abych věděl, že nejsem chytrý. Ne dost.
The Ramones jsou dost chytří na to, aby si hráli na hloupé.
Možná bych toho měl od Ramones poslouchat ještě víc.
Právě v tento den napíšu svou první opravdu rokenrolovou písničku.
Bude z ní první singl U2. Zachrání mi život.
Jmenuje se „Out of Control“.
[hraje „Out of Control“]
Počkat. Tohle bych zvládl.
„Bubeník hledá muzikanty do kapely.“
Představuju vám Larryho Mullena Juniora.
Když lidi vstoupí do místnosti, kde je Larry Mullen, většinou je překvapí.
V tom smyslu, že je to stylový a pohledný jedinec našeho druhu,
ale taky v tom smyslu, že v něm někdy budí překvapivé podezření,
že jste v jeho zorném poli,
že jste s ním v jedné místnosti,
a pokud má špatný den, tak možná už jen to, že jste vůbec někde.
Ale když Larry někoho miluje, miluje ho z celého srdce.
A já jsem vděčný za to, že patřím mezi ty, jimž tuhle lásku dává.
A nyní David Evans.
Stává se, že vám po narození dají jméno, které prostě není vaše skutečné jméno.
David Evans byl vždycky Edge. Vždycky Edge.
V roce 1976 mu bylo 15, o rok míň než mně.
Opíral se o zeď základní školy Mount Temple Comprehensive
a vybrnkával složitou melodii na kytaru.
Chodil do třídy s Alison Stewart, mou budoucí ženou,
a říkalo se, že jsou nejchytřejší z ročníku,
že se mu líbí a že si spolu možná občas vyjdou.
Tehdy jsem se rozhodl toho geniálního kytaristu dál sledovat.
Teď mi dovolte, abych vám představil Adama Claytona.
Skutečně věří v rokenrol.
Zná jen jedno přikázání. Čtyři struny jsou lepší než šest.
Měl styl, správný přístup, měl ambice.
Jediná potíž byla v tom, že neuměl hrát.
Což potíž nebyla, protože já zas neuměl zpívat.
[hraje „Stories for Boys“]
Zkušebnou U2 byl domek
s výhledem na hřbitov v severním hrabství Dublin.
Hřbitov, na němž byla pohřbená moje matka. Nazývali jsme ho žlutý domek.
V tento den, a nebylo to poprvé, jsem křičel na ostatní členy kapely.
Neřešte, že Irsko zachvacují plameny občanské války.
Ten den v zimě roku 1978
byl nejpalčivějším problémem celého lidstva fakt,
že členové téhle kapely nejsou dostatečně dobří hudebníci.
Jako bych já byl.
Snažil jsem se jim vysvětlit, jak ohromně mě nadchla
nová písnička od Public Image Ltd.
Vysvětluju jim, jako bych to věděl, že výborná písnička
se dá napsat i na dvou strunách, na dvou akordech.
Přesvědčuju Edge, aby se svojí elektrikou zkusil zavrtat člověku do mozku
jako motorová pila, která řeže mrtvolu minulosti.
Edge ten obhroublý příměr nechápe.
Edge vlastně už ztrácí trpělivost a já jsem čím dál obhroublejší.
Tak moc, že popadnu jeho Gibson Explorer, sundám mu ji přes hlavu,
pověsím si ji na krk sám
a začnu vyluzovat nebezpečně kvílivé zvuky.
„Pokračuj, pokračuj,“ povídá Edge. „Jen tak dál. Už to skoro máš.“
„Tobě se to líbí?“
„Nevím, jestli zrovna líbí, ale zní to, jako by zubař vrtal člověku do mozku.
Ukaž, teď já. Třeba z toho něco udělám.“
A tu chvíli bez ega vyplnilo jeho ego.
Vzniká píseň.
A ta se bude jmenovat „I Will Follow“.
Když odejdeš, odejdeš. Odejdeš, odejdeš.
Udává to chytlavý rytmus. Chápete, jako wah-wah pedál.
Odejdeš, odejdeš. Odejdeš, odejdeš. Půjdu za tebou.
Edge přeměňuje moje graffiti
na jakousi Raphaelovu Matku s dítětem, sakra,
a Larry a Adam to pěkně rozpálí.
Správně.
No tak, zkusme přijít na to, co dokážeme jenom my a nikdo jiný.
Adame, ty to dokážeš.
My to dokážeme.
Edgi, my to dokážeme.
Adame, Larry, když odejdeš, odejdeš.
Když odejdeš, odejdeš. Když odejdeš, odejdeš.
[hraje „I Will Follow“]
Na bubny Larry Mullen.
Na basovku Adam Clayton, Edge.
„I Will Follow.“
Ach jo, omlouvám se, Edgi, Larry, Adame.
Choval jsem se jako naprostej idiot.
Ale pracuju na tom.
Pravda je, že jste...
Jste fakt skvělí.
Ale nikdo v té zkušebně, včetně mě, tehdy nemyslel na to,
že Iris Hewson odpočívá...
necelých 100 metrů od místa, kde hrajeme.
Za celou dobu našich zkoušek ve žlutém domku jsem na ni nepomyslel.
Nenavštívil jsem její hrob.
Nešlo jen o to, že byla mrtvá.
Bylo to horší.
Nechali jsme ji zmizet, ale Iris se nedala zapírat.
Ne, v hudbě ne.
[hraje „Iris (Hold Me Close)“]
Iris v chodbě postává.
Prý cokoli chci, zvládnu sám.
MOJE ZLÉ SNY IRIS PROBUDÍ
Neboj se světa.
Není skutečný.
Iris si jde na pláž hrát.
Chlapce do písku zahrabat.
Iris říká, že jí přivodím...
smrt.
Ale já to kurva nebyl.
Povím vám něco o geometrii
a o zeměpisu irské mysli.
Irskou mysl nejlépe vystihuje přirovnání k irské hospodě.
Jdete tam zapomenout, ale nakonec se topíte ve vzpomínkách,
v brambůrkách se solí a octem
a v temnotě.
Finnegan’s není jen místní putyka,
je to svébytná země s vlastními zákony a zvyklostmi.
Je to království Dana Finnegana a jeho synů.
Je to konstituční monarchie, v níž je Dan hlavou státu
a jeho synové tvoří vládu.
Vládne tam zákon, přísnost, úcta k tradici.
Dokonce i úcta k opeře
a k muži, který umí nosit tvíd.
Jako můj otec Bob.
A ve Finneganově království... Jako můj otec Bob.
A ve Finneganově království se nachází malý italský konzulát
zvaný Sorrento Lounge.
Tam jsem se každou neděli scházel s otcem na drink.
Já si dával pivo.
On, katolík, si dával Black Bush, protestantskou whiskey.
Už to bylo nenápadné znamení, že Brendan Robert Hewson měl svoji hlavu.
A pokaždé začínal rozhovor úžasnou úvodní frází.
„Něco zvláštního nebo překvapivého?“
Ale nemyslel tím, že ho zajímá bouřlivý život rokenrolového zpěváka.
Většinou jsme seděli mlčky.
Pokusím se ho ohromit.
„Co třeba telefonát od Luciana Pavarottiho?
Ten bys za zvláštní nebo překvapivý označil?“
„Překvapivý, to dá rozum.
Zvláštní? Jo. Proč by výborný tenor volal zrovna tobě? Bez urážky.“
„V pohodě. No, chce totiž písničku.“
„Zavolal omylem na špatné číslo?“
„Ne. Chce, abych mu...
s Edgovou pomocí, napsal písničku já. Jo.
Ne Gilbert a Sullivan nebo Rodgers a Hammerstein.
Já, B-O-N-O, Paul.“
„Ty? Baryton, co se považuje za tenora?“
„Já.
Pavarotti chce, abych ji napsal já. Takže kdo je tady idiot?“
„No on.“
NEMŮŽEME MĚNIT SVĚT A ZÁROVEŇ SE BAVIT?
Mount Temple Comprehensive byla škola a taky experiment
v koedukaci bez ohledu na denominaci.
V zemi, kde byla na spadnutí občanská válka kvůli sektářství,
u nás chodili katolíci a protestanti do jedné třídy.
Podporovali vás tam, ať jste sami sebou,
ať jste kreativní a nosíte svoje vlastní oblečení.
A... chodily tam holky
a ty taky nosily svoje vlastní oblečení.
My jsme v té svobodě od náboženství ironií osudu náboženství přijali.
Oslovila nás skupina křesťanských radikálů nazvaná Shalom.
Věřili nejen tomu, že se zavedené církve odchýlily od Ježíše,
ale že se vyloženě stavěly Ježíšovi do cesty.
Když U2 získala na popularitě,
naši raně křesťanští bratři začali naznačovat, že je naše hudba rozpustilá
a plná sebechvály.
Jinými slovy: zábavná.
Zeptali jsme se jich: „Nemůžeme měnit svět a zároveň se bavit?“
„Ne, musíte si vybrat buď tento svět, nebo ten příští.“
Časem toho na nás bylo moc. Obzvlášť na Edge.
Nedokázal snášet rozpor mezi životem Ježíšova učedníka
a učedníka Joeyho Ramonea.
Nakonec se rozhodl opustit kapelu.
Taky jsem byl rozpolcený.
Neměl jsem vůbec chuť pokračovat v U2 bez Edge.
Larry s námi oběma soucítil.
Adam ne.
Jedno album a dost. Jako Sex Pistols.
Zbývalo jen oznámit to manažerovi.
Říkal jsem vám o Paulu McGuinnessovi?
Paul McGuinness, Winston Churchill rockového světa.
Táhl za U2 do války.
Právě nás vzal jednou kolem světa,
takže jsme mu opravdu nechtěli říkat,
že jeho kapelové děťátko končí, sotva došlo do puberty.
Ale vyslechl nás.
Následovala odmlka,
chvilka vrtění, facka přes tvář... jeho vlastní.
A pak následovalo:
„Mám to chápat tak, že si povídáte s Bohem?
No, možná až budete Bohu volat příště,
mohli byste se ho nebo jí zeptat,
jestli je v pořádku, že váš zástupce tady na Zemi, totiž já,
poruší uzavřenou smlouvu.
Nechal by vás váš Bůh porušit smlouvu? Na to se vás ptám.
Smlouvu, že pojedete na turné, kterou jsem vaším jménem podepsal.
Co je to za Boha?“
Ďábelsky dobrý vyjednavač Paul McGuinness.
Nebylo to poprvé, co jsme Bohu vkládali slova do úst.
Turné se opravdu uskutečnilo
a já byl tak nadšený,
že jsem přesvědčoval svou 21letou přítelkyni ke svatbě.
Je to k nevíře, ale řekla ano.
Edge se taky dobře bavil,
ale pořád si nebyl jistý, jestli chce
dělat v oboru, kde je to samé přebujelé ego
a přehnaně sebevědomá osobnost.
Zeptal jsem se ho, jestli by pro mě udělal výjimku.
Vybrnkával se z toho ven
a začal pracovat na nástřelu písně.
No, nebyla to jen píseň, ale mapa. Pro cestu U2 vpřed do celého světa.
„Sunday, Bloody Sunday“ spojuje náboženské umění a The Clash.
Ale šlo v ní o kontrast původní Velikonoční neděle
s masakrem 14 neozbrojených demonstrantů ve městě Derry.
Edge byl ve svém bytě v Dublinu
a já byl s nevěstou na Jamajce, psal jsem k těm novým písním texty
a vysvětloval Ali, proč se album z líbánek má jmenovat War, tedy Válka.
[hraje „Sunday, Bloody Sunday“]
Jedno byste o umělcích měli vědět.
V honbě za pravdou jsme schopní šířit víc nepravd než většina ostatních.
Na zdraví!
Šoubyznys.
Znovu v Sorrento Lounge, táta spustí svou obvyklou úvodní frázi.
SORRENTO LOUNGE (ZNOVU)
„Něco zvláštního nebo překvapivého?“
„Všechno je zvláštní a překvapivé.“
„Jo, v tom máš pravdu. Já sem dneska přijel taxíkem.
A řidič viděl, kam jedu,
a zeptal se mě, jestli neznám Bona.
Povídám: ‚Neznám. Vy ano?‘
‚Jasně, tady zná Bona každý, jasně. Teď ho pronásleduje Pavarotti, ne?‘
Pronásleduje. Pronásledovaný Pavarottim.
Tak to jsem slyšel poprvé. Je z něj paparazzi, jo?“
„Zajímavé, že o něm mluvíš.
Sám velký Pavarotti mi zase volal.
Tentokrát chce, abychom s ním vystoupili v jeho rodné Modeně
a pomohli mu vybrat peníze na uprchlíky před válkou v Bosně.
Jak tohle odmítnout?“
„Mohl bys jednou udělat, co se ti řekne?“
„Já to udělat chci,
ale do toho mi kapela říká, že se mám přestat rozptylovat,
abychom mohli dokončit i album U2, a ne Pavarottiho.“
Teď vám vysvětlím jeden aspekt členství v téhle kapele,
který ani můj táta nechápe.
Obecně se má za to, že jsem lídr U2. No kéž by.
Hlasoval jsem pro to, aby U2 byla pravou demokracií.
Tak jsem teď v kapele s trojicí dalších lidí,
kteří se taky považují za lídry U2.
Takže to, že já něco chci,
nutně neznamená, že to chtějí i oni.
Každopádně to všechno tátovi povídám.
„A táto, celá kapela byla ve studiu v Hanover Quay,
když zrovna zazvonil telefon.
‚Bono, Bono, Bono. Jak se máte?
Nejste z toho výstupu na horu unavený?
Sestoupil jste z hory s kamennými deskami rokenrolu?‘
‚Nové album. Jo, máme zpoždění jako vždy.‘
‚To jste říkal, drahý Bono, a proto jsem přijel na pomoc.‘
‚Prosím? Vy jste v Dublinu?‘
‚Právě teď jsem na irské celní správě.
Řekl jsem, že se jim nemám z čeho zpovídat,
kromě svojí lásky k Bonovi, Edgovi, Jamesovi a Larrymu.
V tuto chvíli je mým jediným cílem
nějak těmto, skvělým mužům pomoct.‘
‚Ach, maestro, jsou to skvělí muži
a tohle je velká pocta, ale není to vhodná chvíle.‘
‚Nezamlouvám se jim?‘
‚Něco horšího. Jste jim ukradený.
Jsou to děti punk rocku.
Budou přesvědčení, že jste přijel,
jen abyste je přemluvil k cestě do Modeny.‘
‚To bolí.
Přivedla mě sem čistě úcta a přátelskost,
a vy teď o mé motivaci pochybujete.‘
‚Ne, ne, maestro. Tak to není.‘
‚Výborně. Už jedu.‘
Sakra, sakra.
Tak jdu za Edgem, Adamem a Larrym
a povídám: ‚No tak, je to nejslavnější zpěvák v dějinách.
Je to obrovská pocta, že sem přijede. Za půl hodiny.‘
‚Za půl hodiny? Jede možná tak za tebou,‘ povídá Larry.
‚Nás navštívit nejede.‘
‚Tohle je nějaký reklamní trik,‘ povídá Adam.
‚Nejspíš přijede i s fotografem, víš? Nenecháme se k ničemu přinutit.‘
‚Tak se jako schováte?‘
‚Ne, neschováme,‘ odpoví Edge.
‚Vlastně,‘ spustí Adam a Larry jednohlasně.
‚Přesně to uděláme. Schováme se.‘
‚Cože?‘
A tak se dva dospělí chlapi schovali před Lucianem Pavarottim.
Ozve se zvonek...
a vážně tam stojí.
Nejslavnější zpěvák v ději...
A natáčecí štáb.
Sedm nebo osm nadšených Italů. Jeden z nich pláče.
‚Bono, Bono. Edgi, Edgi.
A kde jsou James a Larry?
Tohle jsou moji přátelé z Rai Uno. Mají satelitní anténu
pro případ, že oznámíme to vystoupení v Modeně.
Když už jsme pohromadě.‘“
„Ve kterém vesmíru
ti zaklepe na dveře velký Pavarotti
a ty ho nepustíš dál? Copak se svět úplně zbláznil?“
„Tati, v mém vesmíru jsme ho samozřejmě dovnitř pustili.
V Edgově vesmíru taky.
Vlastně jsme se rozhodli jet na koncert Pavarotti a přátelé
a podpořit organizaci War Child v Modeně.
Ano.
Adam a Larry se toho výsadku neúčastní,
ale nechceš, nechceš jet ty?“
„Vážně?
Dobře.
Asi bys s sebou měl mít aspoň jednoho opravdického tenora.“
A potom...
Nejslavnější hlas v dějinách.
Ale pravým modenským zázrakem
byla proměna Brendana Roberta Hewsona,
mého otce a irského katolíka, nikoli díky Lucianovi Pavarottimu,
ale díky ženě, kterou k nám přivedl, Dianě, princezně z Walesu.
Pro ty z vás, kdo to nevíte, Edgova rodina je z Walesu,
takže byli ze setkání s princeznou z Walesu celí pryč.
Edge mě hecoval, ať se zeptám i táty, tak jsem to udělal.
„Tati, chtěl by ses, seznámit s Lady Di?
Evansovy by to zajímalo.“
„Co? Cože? Proč bych měl chtít poznat člena britské královské rodiny?
Jako by ses mě ptal, jestli chci poznat vítěze loterie.“
„Dobře. Jasný. Jen se ptám.“
To, co následovalo, prostě nevymyslíte.
Táta sedí v našem přívěsu
a vůbec neochutnává z Pavarottiho tácu s exotickými druhy italského masa,
jejichž názvy ani nevyslovíme.
A když se otočí...
stojí tam ona.
Díky podpatkům měří skoro 180 centimetrů.
Zjevení ve slonovinovém.
Diana k tátovi přistoupila jako ve zpomaleném filmu.
„Jak se máte?“
Táta zjihl.
Šok ze setkání s členem britské královské rodiny
z něj vmžiku udělal zamilovaného puberťáka.
„Dobře. Děkuji za optání.
Velice mě těší.“
Osm století útlaku smazáno během osmi sekund.
Pokud jste někdy přemítali, k čemu královská rodina vlastně je,
tak jako už hodně Irů...
poukázal bych na tuhle událost.
Osm století útlaku, jedna princezna a jsme si kvit, jo.
(IRSKÁ) HRDOST
Když jsme dorazili domů,
táta ještě pořád mluvil o princezně Dianě,
ale už se vzpamatoval.
„Musím uznat, že dělá hodně pro charitu,
ale tobě nejde o charitu, že ne?
Jde ti o spravedlnost, ne?
Charita by nebyla potřeba, kdyby byl svět prostě spravedlivý.“
„Že by otec, začínal syna chápat?“
„Tak bych to zase neřekl,
ale slyšel jsem v rádiu vaši písničku ‚Pride‘,
a ta mi možná i něco říkala.“
„No, víš, právě touhle písničkou jsme si vysloužili pozvání na Live Aid.
Bob Geldof prohlásil, že když ji slyšel, dokázal mi odpustit i ten mullet.“
Když naše kapela vstoupila na Live Aidu na pódium,
uviděli jsme před sebou moře bílých kapitulačních vlajek,
co se i tehdy třepotaly ve větru,
a v davu vládla štědrost.
Jako by naše punkové modlitby konečně opravdu vyzrály.
Chápete?
Modlitby za mír.
Protože hladovět znamená válčit sám se sebou.
Válčit se samotnou zemí, po které kráčíte.
Je to tak.
[hraje „Pride (In the Name of Love)“]
Jo!
Stadion ve Wembley. Londýn.
Do celého světa se odtamtud vysílá myšlenka.
Co kdybychom svět byli my?
Co kdybychom svět mohli nakrmit?
Co ještě?
Co ještě by šlo ve jménu lásky dokázat? Co ještě?
Tu otázku si stále ještě kladu
a ještě pořád chci znát odpověď.
Live Aid a všechna jeho pokračování vydělaly 250 milionů dolarů.
Ale africké země tuhle sumu platily
vám a mně každý týden
coby splátku půjček, jež jim byly vnuceny během studené války.
„Každej podělanej týden,“ jak to říkal Bob Geldof.
Z toho vyplynulo velké ponaučení.
Nespravedlnost se často převléká za smůlu.
Coby frontman U2 jsem si uvědomil, že pokud U2
bude psát velké písně o velkých tématech, budu potřebovat větší mozek.
Update softwaru.
A než abych se vrátil do školy... Ten smích nemáte povinný.
V pohodě.
Odjel jsem s manželkou do Afriky.
S Ali jsme pracovali v jednom sirotčinci v Ajebaru v etiopském Jižním Wollo.
Je podzim roku 1985.
Obyvatelé této venkovské oblasti bojují bez jídla a vody o přežití.
Svět se k nim obrátil zády.
I půda, ze které žijí, je odmítla.
Tsegaye: „Já jsem zdroj, jsem řeka Nil.
Jsem Afričan. Jsem počátek.
Jsem píseň, jsem popěvek.
Jsem Etiopie, vztahující svou dlaň v pokorné prosbě k Bohu.
Ó Nile, ty jsi výmluvnost, jež rozeznívá etiopský zvon
celým hluchým světem!“
Protože tato půda v sobě ukrývá ohromné bohatství.
Ale velký hladomor tuto skvělou zemi zdrtil.
Tatáž země brzy navede naše nevýznamné životy na správnou kolej.
Už nikdy nebudeme stejní a ani si to nebudeme přát.
Na tomto vyprahlém místě
nás učí krajina a lidé, na něž nikdy nedokážeme zapomenout.
Chudoba není přirozená.
Je vytvořená člověkem a lze ji překonat prostřednictvím činů žen a mužů.
Nejspíš hlavně žen, které lépe chápou,
že místo, kde člověk žije, nemá rozhodovat o tom, zda bude žít.
Nemáme pravdu?
[hraje „Where the Streets Have No Name“]
Návrat z Etiopie nebyl pro Ali ani pro mě snadný.
Velký kus sebe jsme tam i nechali.
Po vydání The Joshua Tree
byli U2 už trošku slavní.
Trošku mainstreamoví.
Mohli jsme si vybrat, jestli se za to budeme stydět, nebo ne.
Sláva je platidlo
a my chtěli využít to, co jste nám dali, k větším věcem,
než k získání míst v nóbl restauraci.
Mimochodem ani na tom není nic špatného.
Vstoupil jsem do nových spolků.
Drop the Debt, RED, ONE Campaign, jež bojovaly proti extrémní chudobě.
ONE Campaign stála vlastně na jediné myšlence.
Nemusíte se s někým shodnout ve všem,
pokud je ta jedna věc, v níž se shodnete, dost důležitá.
Vedlo to k setkáním s lidmi, již ovládali penězovody pro chudé celého světa.
Takoví existují.
Nazýváme je vláda, Mezinárodní měnový fond a Světová banka.
Teď možná nastala chvíle prolomit čtvrtou stěnu.
Vážně?
A položit pár nepříjemných otázek ohledně mé motivace.
Dobře, máme tu závadu čtecího zařízení.
Snažím se zakrýt pocit viny ze svého okázalého životního stylu?
Ano, žiju si okázale.
Jsem přehnaně dobře placená, uznávaná, oceňovaná a krmená rokenrolová hvězda.
Jsem pokrytec? Ano.
Ale ne v tomhle ohledu.
Ve spoustě jiných.
Ale musím říct, že pokrytci mají špatnou pověst.
Vždyť i pokrytci konají aspoň občas správně.
Ale koneckonců...
co na tom sejde?
No vážně, koho to zajímá? Motivace není podstatná.
Podstatné jsou výsledky. Podstatné jsou životy.
Podstatný je lidský potenciál. Podstatná je spravedlnost.
Charita by nebyla potřeba, kdyby byl svět spravedlivý, jak říká táta.
Jenže on není, tak teď plaťte. Tak plaťte.
[hraje „Desire“]
Vážně?
Tak jo, teď vymění kamery
a já si půjdu dát pořádnej drink...
A hned se vrátíme.
Máme čtyři objektivy
- a hledáme portrétový. - Jo.
ZPOVĚĎ
Jasně, ten nejhezčí. Postavíš se sem.
- Moc rád. - A budeme ti dávat pokyny.
Zaostřit na to bližší oko.
Nádhera, líp to snad už nezvládneme, ne?
To asi ne.
V těchto podmínkách by to asi bylo dost náročný.
Dobře, teď se otoč.
Jo, fakt dobrý. On od přírody ví, co dělat, že jo?
Třetí jednání.
Fajn, to je dobrý.
Zpověď.
Všechno to zachraňování světa,
je to vážně služba, povinnost, spravedlivý hněv?
Nebo je to jen dětinská touha stát v centru dění?
V centru pozornosti.
A tak se nabízí otázka:
Je možné zplodit dítě a sám zůstat dítětem?
Je načase dospět.
Tohle nesmím podělat.
Touha a ctnost...
to je vyloženě tanec
a nikdo ho neumí tančit líp než moje paní.
„Desire“ ovládla žebříčky.
Nevím, jestli to nějak souvisí, ale nadchlo nás to.
Narodilo se nám první dítě.
Nevěděl jsem, jak bych se měl cítit. Nevěděl jsem, jestli roli otci zvládnu.
Nevěděl jsem, zda dokážu být otcem,
protože jsem měl dojem, že ani jako syn jsem za moc nestál.
Na začátku jsem řekl, že Alison Stewart věřila.
Vždyť ta žena mi pomohla napsat příběh, který právě posloucháte.
Když jsme se s Ali vzali,
odstěhovali jsme se od svých rodin.
Tak mladí jsme byli.
Nastěhovali jsme se do staré kamenné věže na irském pobřeží.
Do majáku.
Ali vám dovolí prohledávat její duši,
ale jedině když k její pevnosti dorazíte bezbranní,
máte aspoň nějakou šanci překonat
její skoro neprolomitelné hradby.
Jinak vás přes ten padací most nepustí.
Nebyli jsme svoji ani dva roky,
a už jsem viděl, že se moje žena na dlouhé chvíle vrací
k rozlehlému tichu, které v sobě drží.
Tvrdila, že i když jsem doma, vlastně doma nejsem.
Naše každotýdenní procházky po promenádě zkalila melancholie,
zatímco se vlny rozmýšlely, jestli hodlají odejít, nebo zůstat.
Odejít, nebo zůstat.
[hraje „With Or Without You“]
Touha v něčem vynikat zahrnuje jistou sobeckost.
Věčně se snažíte něco dokázat, ale komu vlastně?
Alison Stewart o mě pečovala...
protože do mě viděla.
Než jsem něco měl...
než jsem si získal jméno,
už věděla, co mám...
a co nemám.
Soustředěnost.
Nemůžete vyniknout...
bez ohromného soustředění.
Ale z velké části jde o dysfunkci.
O jakousi zaslepenost.
Kdy třeba ani nevidíte osobu, kterou máte vedle sebe.
A možná chcete publikum...
víc, než chcete rodinu.
Možná se nebudete chtít vzdát...
té prázdnoty,
která vám všechno dala.
Nazval jsem svou knihu Surrender,
protože jsem potřeboval slovu „vzdát se“ líp porozumět.
Věděl jsem, že jde o lék
na tu chorobu, kterou trpím.
A že vzdávat se pro mě není přirozené.
NĚCO ZVLÁŠTNÍHO NEBO PŘEKVAPIVÉHO?
Jednu neděli v roce 1999
zase sedím s tátou v Sorrento Lounge
a vůbec poprvé v životě
se ho rozhodnu zaskočit jeho vlastní otázkou.
Prostě zaútočím.
„Něco zvláštního nebo překvapivého, tati?“
„Mám rakovinu.
Čekám v odjezdové hale, dá se říct.
Už ty moje trapné vtipy nebudeš muset snášet příliš dlouho.“
Zavalí vás to jako obrovské balvany.
Vmžiku, jako by se sesunuly z imaginární hory.
Myslel jsem si, že se poznáváme, že máme víc času.
To jsi celý ty, Bob Hewson.
Jen co uvěřím, že tě líp poznám
a že od tebe dostanu nějaké odpovědi, tak mi zmizíš.
Beaumontská nemocnice.
Dublin, léto 2001.
Vidím svého otce na nemocničním lůžku.
Tentokrát je to on, kdo lapá po dechu.
A vidím sebe, jak ležím vedle něj
na matraci na podlaze.
Dýchá.
Ale ty nádechy jsou čím dál mělčí
jako hrob v jeho hrudi.
Zavolá moje jméno.
A plete si mě s mým bratrem a naopak.
„Paule, Normane. Paule, Normane. Paule.“
Vyskočím na nohy a zavolám sestru.
„Jste v pořádku, Bobe?“
Zašeptá mu do ucha.
Jeho tenor se změnil v kraťoučké nádechy.
Za každým výdechem sykne. „Ano. Ano. Odveď mě odsud.
Odveď mě odsud. Chci domů. Ano.
Ano. Chci domů. Ano.“
Říkám mu: „Neboj. Neboj. Neboj se.
Jsi v pořádku?
Poslouchám.“
Ticho.
Skloním se až k jeho ústům.
Ticho.
Ticho, po němž následuje...
„Jdi do hajzlu.“
Všímám si jisté dokonalé nedokonalosti tátova odchodu na věčnost.
Nevěřím, že posílal do hajzlu mě
nebo tu velice svědomitou sestru z noční směny.
I když to nevylučuju.
Rád bych věřil,
že mluvil k břemenům, která ho většinu života tížila.
Mám takový pocit...
že mi je odkázal.
Ale věřím, že mám v té věci možnost volby.
A že byl i laskavý.
Podle mě věřil, že snění
vede k pocitu zklamání.
A ten mi nepřál.
Tohle... Tohle je...
To je chvíle, kdy vám dojde, že váš otec je váš přítel.
Chápete? A cesta...
z role otce do role přítele je vlastně ta jediná, po níž chcete jít.
Pokud jste otec, což já jsem.
A já sám jsem se v podstatě s otcem spřátelil
až po jeho smrti, což je celkem chyba.
Představit si ten příběh z jeho pohledu vyvolá v člověku pokoru.
Přijde o manželku.
Zůstane sám na dvě děti
a jedno z nich na něj pořád doráží,
chápete, pořád mu jde po krku.
A druhé ho zase dostane tím,
že dosáhne všech cílů, které si on bál vůbec klást.
Ve svých posledních dnech, když svou rakovinu přijal, mi řekl,
že ztratil víru.
Ale taky mi řekl, ať tu svou nikdy neztratím.
Že je to na mně to nejzajímavější.
A přesto se stalo, že jsem napřáhl ruku...
Ješua.
...a to, čeho jsem se celý život
- tak skálopevně držel... - Ješua.
...jsem nenalezl. Nejstrašlivější chvíle v životě.
Ješua.
[hraje „Iris (Hold Me Close)“]
[hraje „Beautiful Day“]
Mám jednu velice nevědeckou teorii.
Že když přijdete o milovaného člověka, něco vám tu zanechá.
Dar.
DAR
Když jsem přišel o matku...
No...
Dostal jsem vás, abyste tu díru po ní zaplnili.
Když jsem přišel o otce, zjistil jsem, že se mi začíná měnit hlas,
a přepadala mě neodbytná myšlenka,
že se baryton, který se považoval za tenora,
skutečně tenorem stal.
Nevím jak.
Má to spoustu důvodů.
Možná to souvisí s výrazem „odpuštění“.
Nevím, jestli jsem já odpustil otci, nebo otec odpustil mně.
Narodil jsem se totiž s rukama v pěst.
Vzdávat se pro mě není přirozené.
Ustupovat členům kapely, své ženě, svému stvořiteli,
to je boj.
Mám dost víry k tomu, abych doufal, a dost naděje k tomu, abych miloval.
A touhle hudbou to všechno praktikuju.
A to mi předal můj otec, ten pozemský.
Taky mi tu nechal svůj oblíbený nápěv, který nemůžu dostat z hlavy.
Teprve nedávno mi došlo,
že se jmenuje stejně jako naše místní nalévárna,
Sorrento Lounge.
„Vrať se do Sorrenta.“
A tohle je ta melodie.
A já se tam vrátím.
TEATRO DI SAN CARLO NEAPOL
Raz, dva, tři, čtyři.
[hraje „The Showman (Little More Better)“]
ZÁLIV U SORRENTA
PRO IRIS + BOBA HEWSONA
Následující část si nevybavuju.
Jak ta melodie pokračuje?
Pokračujte. Bezva.
Raz, dva, tři.
Další sloka.
ZALOŽENO NA KNIZE SURRENDER VEČERU SE SLOVY, HUDBOU A NEPLECHAMI...
Z A na G.
Opakujte refrén.
- Dobrý? - Teď do práce.
Dobře.
- Super. - Paráda.
Překlad titulků: Růžena Svobodová