Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er latterligt at tro,
at andre er lige så interesserede i ens historie, som man selv er.
At skrive sine erindringer er topmålet af navlepilleri.
Men nu gør vi det.
I aften vil jeg gerne afprøve nogle scener fra Surrender,
min bog, som jeg selv har skrevet.
Den første er en dramatisk indledning. Det kunne have været en dramatisk afslutning.
Ser I...
...jeg blev født med et excentrisk hjerte.
I et af mine hjertekamre, hvor de fleste har tre klapper, har jeg to.
To svingende klapper, som i julen 2016 var ved at falde af hængslerne.
Aorta er vores hovedpulsåre, vores livline.
Min aorta har efter mange års stress fået en udposning.
En udposning, der er lige ved at revne
og bringe mig ind i næste liv, hurtigere end jeg kan sige farvel til det her.
Så der ligger jeg.
På Mount Sinai Hospital i New York.
Jeg kigger ned på mig selv på det rustfri stål.
Varmt blod hvirvler, flyder og sviner,
som blod gør, når det ikke holder os i live.
Blod og luft. Blod og indvolde.
Blod og hjerne er påkrævet lige nu.
Hjernen og hænderne hos den kirurg, som står bøjet over mig.
Manden kravler op på min brystkasse
og svinger sin kniv med videnskabsmandens og slagterens samlede kræfter.
"Manden har stor ildkraft i sit krigerbryst."
"Vi måtte bruge ekstrastærk ståltråd til at sy ham sammen.
Hans lungekapacitet ligger nok på 130 procent for hans alder."
Luft giver udholdenhed.
Luft giver én selvtillid til at påtage sig store udfordringer.
Luft giver ikke viljen til at bestige Everest,
men evnen til at holde hele vejen derop.
Og her ligger jeg nu for første gang uden.
Uden åndedræt.
De navne, vi giver Gud. Det pure åndedræt.
Jehova. Allah. Yeshua.
Jeg er berøvet al luft, og jeg er skrækslagen.
For første gang
rækker jeg ud... efter Yeshua.
Og Yeshua er der ikke.
Det er ejendommeligt at bede stilheden redde en.
Vise sig for en.
At opdage, om stilheden har et ansigt.
Men i dette øjeblik er Gud tilsyneladende forsvundet.
Hvor er jeg?
Uden luft.
Uden en bøn.
Uden en arie.
Hvordan er jeg havnet her?
- ["Vertigo" spiller] - New York, New York!
74th og Broadway, lad Beacon-teatret oplyse vores vej.
Tak. Jeg lader stadig, som om det er en bogturné.
Ja, for fanden!
- Hola. - Hola!
Velkommen til min arbejdsmandsforestilling.
Jeg må sige, at det føles temmelig grænseoverskridende
at møde jer uden mit band.
Mange af jer ved, at når U2 tager på turné,
er der gerne nogle store rekvisitter involveret.
En kæmpestor klo. Rumstationer. Spejlkuglecitroner.
I aften har jeg et bord og nogle stole.
Og Jacknife Lees orkester
med Kate Ellis på cello og fantastiskhed
og Gemma Doherty på harpe og andre himmelske stemmer.
Det har vist sig, at det mest exceptionelle ved mit liv
er de mennesker, jeg har relationer til.
Jeg mødte de fleste af dem samme uge.
Jeg begyndte livet med min hustru, Ali,
samme uge, som jeg kom med i U2.
Det er rigtigt. Undskyld, min ven.
Én uge i løbet af gymnasiet, så var der styr på hele mit liv.
Stort set.
["City of Blinding Lights" spiller]
Alison Patricia Stewart var troende. Og absurd nok troede hun på mig.
Denne 15-årige pige måtte ikke blot døje med mine dæmoniske drømme.
Hun opmuntrede også sin kæreste, når han fortalte alle, der gad lytte,
at hans band ville blive stort, selvom han følte sig meget lille.
Her kommer røverhistorierne fra en ikke ret høj rockstjerne.
Dengang drømte jeg om den her fremtid.
Meget smukt.
På det seneste har jeg drømt om fortiden.
En fortid, der kan holde mig væk fra nutiden.
Jeg ser min mor skælde mig ud. "Du fører dig frem."
Det er jo det, jeg vil med mit liv.
Og far, der himlede med øjnene.
Min far var katolik.
En katolik, der elskede protestantiske ting som min mor.
Da de blev gift, mødte hans familie ikke op til brylluppet.
Irland var et uforsonligt sted dengang.
Men Bob bekymrede sig ikke ret meget om verden udenfor.
OPERAEN SOM BOB HEWSON VAR
Min far var tenor. En virkelig god tenor.
Han rørte folk med sin sang.
Og for at røre folk med musik skal man selv blive rørt af den.
Jeg ser min far stå i stuen på Cedarwood Road 10
foran stereoanlægget med to af min mors strikkepinde.
Han dirigerer Beethoven, Mozart og Verdi.
Lige nu lytter han til La Traviata.
["Libiamo ne’lieti calici" spiller]
På scenen i Teatro di San Carlo ved Sorrento.
Han forstår ikke helt historien, men han mærker den.
Uoverensstemmelser mellem far og søn, kærlighed brudt og genfundet.
Han fornemmer uretfærdigheden i menneskets hjerte.
Hans hjerte knuses af musikken.
Jeg bruger det meste af mit liv på at forstå operaen i min fars hoved.
Han bemærker ikke ret meget andet.
Og da slet ikke mig, ti år gammel, der stirrer op på ham.
Hvis man ønsker, at ens barn bliver en opmærksomhedssøgende stadionsanger,
kan man gøre flere ting.
Man kan sige, at barnet har talent, og at verden bør høre dets stemme.
Det er den italienske metode.
Eller også kan man fuldstændig ignorere det.
Det kan være den irske metode. Meget mere effektiv i mit tilfælde.
Jeg hungrede efter min fars opmærksomhed.
Han skulle synes, at jeg også havde musik i mig.
Han hørte mig ikke,
så jeg sang højere og højere.
Man kan faktisk sige, at jeg sang mig vej til at stå foran jer her i aften.
Tak, far.
Min far havde gode grunde til at forsvinde ind i sin egen verden.
Vi skal vist bruge noget harpemusik til det næste.
Det er den tragiske del.
Min mor, Iris, døde, da jeg var 14.
Sidste gang, jeg så hende i live, var til hendes egen fars begravelse.
Det lyder næsten for irsk. Jeg ved det godt.
Men sådan er min historie. Jeg hænger på den.
Idet min morfars kiste blev sænket ned i jorden, faldt min mor om.
Jeg stod og så på, mens min far og min storebror bar hende hen til bilen.
De kørte hende til hospitalet, hvor hun døde af en aneurisme.
Den slags sker. Jeg følte mig overflødig, så jeg bad.
Min fars reaktion på tragedien var aldrig at tale om hende igen.
Uden Iris bliver vores hjem i nummer 10 sin egen opera.
Jeg er spærret inde i et hus, hvor tre mænd lever i raseri og melankoli.
Et hus, hvor navnet på vores sorg aldrig bliver nævnt.
Iris.
Min mors navn er Iris.
Huset blev en flod af tavshed, som jeg måske ville være druknet i,
hvis ikke min storebror, Norman, havde kastet en redningskrans ud til mig.
Han gav mig en guitar. Sin egen guitar.
Et skjold. Et våben. En fortrolig.
En anden stemme at bede med. Musikken.
["Glad to See You Go" spiller]
Jeg springer rundt i stuen...
...til lyden af Ramones' Leave Home- album.
Helt enkle sange, der alligevel udtrykker, hvordan mit liv føles.
Så enkle sange, at selv jeg måske kan skrive en.
Det er den 10. maj 1978. Min 18-års fødselsdag.
Vi får ikke kage.
I stedet vil far tale med mig om at få et arbejde.
Et arbejde...
Jeg ved, at hvis jeg kan lave noget, jeg elsker,
behøver jeg aldrig arbejde.
Men så skal man være virkelig god til noget.
Og det er jeg ikke. Jeg er ikke god til noget.
Jeg er klog nok til at vide, at jeg ikke er klog nok.
Ramones er kloge nok til at spille dumme.
Måske skal jeg lytte til endnu mere Ramones.
Det er den dag, jeg skriver min allerførste rigtige rocksang.
Den bliver U2's første single. Den redder mit liv. Den hedder "Out of Control".
["Out of Control" spiller]
Hov, jeg kan godt det her.
"Trommeslager søger musikere til band."
Jeg vil gerne præsentere jer for Larry Mullen Jr.
De fleste, der møder Larry Mullen, finder ham iøjnefaldende,
i den forstand at han er et stilfuldt og flot menneske,
men han kan også være påfaldende mistænksom,
hvis han ser én. Hvis man er i samme rum som ham.
Og, på en dårlig dag, hvis man overhovedet findes.
Men når Larry elsker nogen, elsker han dem ubetinget,
og jeg er taknemmelig for at være en af dem, der modtager den kærlighed.
Så er der David Evans.
Nogle gange er det navn, man får ved fødslen, ikke ens rigtige navn.
David Evans har altid været The Edge. Altid The Edge.
I 1976 var han 15 år. Et år yngre end mig.
Han lænede sig op ad væggen på kommuneskolen Mount Temple,
mens han spillede et kompliceret guitarriff.
Han gik i klasse med Alison Stewart, min kommende hustru,
og folk sagde, at de var årgangens klogeste,
at han var lun på hende, og at de måske havde gået tur sammen.
Jeg besluttede straks at holde godt øje med guitargeniet.
Nu skal jeg præsentere jer for Adam Clayton.
En ægte troende indenfor rock and roll.
Han har kun ét bud: Fire strenge er bedre end seks.
Han havde stilen, attituden og ambitionerne.
Det eneste problem var, at han ikke kunne spille.
Hvilket ikke var et problem, for jeg kunne ikke synge.
["Stories for Boys" spiller]
U2's øvelokale var en lille hytte,
der lå op til en kirkegård i North County i Dublin.
Samme kirkegård, hvor min mor lå begravet. Vi kaldte det Det Gule Hus.
I dag havde jeg, og ikke første gang, råbt ad de andre i bandet.
Glem alt om, at Irland var et land i voldsom strid. Nej nej.
På denne dag, en vinterdag i 1978,
er det mest presserende problem for hele menneskeheden,
at dette bands musikere ikke er dygtige nok,
som om jeg selv var det.
Jeg forsøger at forklare dem, hvor begejstret jeg er
for den nye sang fra Public Image Ltd.
En stor sang, forklarer jeg, som om jeg ved det,
kan skrives på to strenge over to akkorder.
Jeg forsøger at få Edge til at lave lyden af en boremaskine ind i hjernen.
Som en motorsav gennem fortidens kadaver.
Edge lystrer ikke mine skældsord.
Faktisk mister Edge tålmodigheden, og jeg bliver endnu mere gal.
Så gal, at jeg tager hans Gibson Explorer fra ham
og selv hænger den om halsen
og begynder at lave en faretruende, hylende lyd.
"Fortsæt," siger Edge. "Bliv ved. Du er der næsten."
Kan du lide det?
"Jeg ved ikke, om jeg kan lide det, men det lyder som et tandlægebor i hjernen."
"Her. Lad mig prøve. Lad mig se, om jeg kan gøre noget med det."
I dette egofyldte og egoløse øjeblik bliver en sang til.
En sang, vi kalder "I Will Follow".
Hvis du går din vej, går din vej, går din vej.
Det er som et rytmisk hook. En wah-wah-pedal.
Gå din vej, gå din vej, gå din vej. Jeg følger efter.
Edge forvandler min graffiti
til et Rafael-maleri af Maria og Jesusbarnet,
og Larry og Adam sætter for alvor ild til det hele. Nemlig.
Kom nu. Lad os finde det, vi kan, som ingen andre kan.
Adam, du kan godt. Vi kan godt.
Edge, vi kan det her.
Adam, Larry, hvis I går jeres vej, så gå jeres vej.
Hvis du går din vej, så gå din vej.
["I Will Follow" spiller]
På trommer, Larry Mullen.
På bas, Adam Clayton. Edge. "I Will Follow."
Nå, det må I sgu undskylde, Edge, Larry og Adam.
Hold kæft, hvor var jeg en idiot.
Jeg arbejder på det.
Sandheden er, at I er...
I er virkelig gode.
Men det, ingen i det øvelokale, heller ikke mig, havde tænkt på,
var, at Iris Hewson lå...
...under 100 meter fra, hvor vi spillede.
I al den tid, vi øvede i Det Gule Hus, tænkte jeg aldrig på hende.
Jeg besøgte aldrig hendes grav.
Det var ikke, som om hun var død.
Det var værre.
Vi fik hende til at forsvinde. Men Iris lod sig ikke fornægte.
Nej, ikke i musikken.
["Iris (Hold Me Close)" spiller]
Iris står i gangen.
Hun siger, jeg kan alt.
IRIS VÅGNER VED MIT MARERIDT
Frygt ikke verden.
Den er der ikke.
Iris leger på stranden.
Hun begraver drengen i sandet.
Iris siger, at jeg bliver...
...hendes død.
Men det var fandeme ikke mig.
Lad mig fortælle jer noget om geometrien
og geografien i det irske sind.
Det irske sind kan bedst forstås som en irsk pub.
Man tager derhen for at glemme, men ender med at drukne i minder
og chips med salt og eddike.
Og noget sort stads. Finnegan's pub er ikke bare min lokale.
Den er sit eget land med sine egne love og skikke.
Det er Dan Finnegan og hans sønners domæne.
Det er et konstitutionelt monarki, hvor Dan er statsoverhoved,
og sønnerne regerer.
Der er et kodeks, en strenghed og en ærbødighed over for traditioner.
Der er en respekt for opera
og for den slags mænd, som forstår at bære tweed,
som min far, Bob.
I nationen Finnegan's... Som min far, Bob.
I nationen Finnegan's er der et lille italiensk konsulat,
Sorrento Lounge.
Der mødte jeg om søndagen min far til et glas. Jeg bestilte fadøl.
Han, katolikken, bestilte Black Bush, en protestantisk whisky.
Allerede et diskret signal om, at Brendan Robert Hewson var sin egen.
Og han havde en skøn indgangsreplik hver evig eneste gang.
"Er der sket noget mærkeligt eller opsigtsvækkende?"
Med "mærkeligt eller opsigtsvækkende"
mente han ikke noget fra en rocksangers vilde liv.
For det meste sad vi sammen i tavshed.
Jeg ville imponere ham.
Hvad med, at Luciano Pavarotti ringede til mig?
Betragter du det som mærkeligt eller opsigtsvækkende?
"Opsigtsvækkende, det siger sig selv.
Mærkeligt? Ja. Hvorfor ringer en stor tenor til dig? Ja, undskyld."
Helt i orden. Han skal faktisk bruge en sang.
"Havde han fået forkert nummer?"
Nej. Han vil gerne have, at jeg,
med lidt hjælp fra Edge, skriver en sang til ham.
Ikke Gilbert og Sullivan eller Rodgers og Hammerstein.
Mig, B-O-N-O, Paul.
"Dig? En baryton, der tror, han er tenor?"
Mig.
Pavarotti vil have mig til at skrive en sang til ham. Hvem er nu idiot?
"Det er han."
KAN VI IKKE ÆNDRE VERDEN OG HAVE DET SJOVT?
Mount Temple var en ikke-sekterisk skole
med noget så dristigt som både drenge og piger.
I et land, der var tæt på borgerkrig mellem sekteriske grupperinger,
havde vi katolikker og protestanter i samme klasse.
Man blev opfordret til at være sig selv,
at være kreativ og at gå i sit eget tøj.
Og... der var piger,
som også gik i deres eget tøj.
Ironisk nok blev vi midt i denne religionsfrihed mere religiøse.
Vi kom tæt på en gruppe yderliggående kristne kaldet "Shalom".
De mente, at alle de etablerede kirker ikke blot var kommet væk fra Jesus,
men at de også var kommet i vejen for Jesus.
Da U2 blev populære,
begyndte disse fundamentalistiske kristne at antyde, at vores musik var overfladisk
og forfængelig.
Med andre ord... sjov.
Vi spurgte: "Kan vi ikke både ændre verden og have det sjovt?"
"Nej. I skal vælge mellem denne verden og den næste."
Til sidst blev det for meget for os, især for Edge.
Han kunne ikke leve med spændingen mellem at være Jesu discipel
og en af Joey Ramones apostle.
Han besluttede til sidst at forlade bandet.
Jeg følte mig også splittet.
Jeg var ikke interesseret i at fortsætte i U2 uden Edge.
Larry var enig med os begge to.
Det var Adam ikke.
Én plade og slut. Ligesom Sex Pistols.
Nu skulle vi bare fortælle vores manager det.
Har jeg fortalt jer om Paul McGuinness?
Paul McGuinness, rockens Winston Churchill.
Han var gået i krig for U2.
Han havde lige ført os verden rundt, så vi glædede os virkelig ikke til
at fortælle ham, at vi opløste hans spæde band lige før puberteten.
Men han lyttede til os.
Så var der stilhed.
Der opstod lidt uro. Et klask i ansigtet. Hans.
Og så lød det:
"Skal jeg forstå det sådan, at I har talt med Gud?"
Næste gang I ringer til Gud,
kan I måske spørge ham... eller hende,
om det er i orden, hvis jeres repræsentant på Jorden, altså mig,
bryder en indgået kontrakt.
Tror I, Gud vil have, at I bryder en kontrakt, er mit spørgsmål.
En kontrakt, jeg har underskrevet på jeres vegne, om at tage på turné.
Hvad for en Gud er det?"
En fandens dygtig forhandler, ham Paul McGuinness.
Det ville ikke være første gang, vi lagde Gud ord i munden.
Turnéen blev gennemført, og jeg var så opstemt,
at jeg overtalte min 21-årige kæreste til at gifte sig med mig.
Utroligt nok sagde hun ja.
Edge havde det også sjovt.
Men Edge var stadig ikke sikker på,
om han gad være i en branche med egoer i overstørrelse
og oppustede personligheder.
Jeg spurgte, om han ville gøre en undtagelse med mig.
Edge klimprede sig ud af et hjørne og begyndte på et udkast til en sang.
Ja, ikke bare en sang, men et landkort. En vej frem i verden for U2.
"Sunday, Bloody Sunday" var, religiøs kunst møder The Clash.
Men målet var at sammenligne den oprindelige påskesøndag
med massakren på 14 ubevæbnede demonstranter i byen Derry.
Edge sad hjemme i Dublin,
mens jeg var med min brud i Jamaica, hvor jeg skrev tekster til de nye sange.
Og forklarede Ali, hvorfor vores bryllupsalbum skulle hedde War.
["Sunday, Bloody Sunday" spiller]
I skal vide noget om kunstnere.
I jagten på sandheden fortæller vi ofte mere usandhed end de fleste.
Skål.
Showbusiness.
Tilbage i Sorrento Lounge kom den sædvanlige replik fra far.
SORRENTO LOUNGE (IGEN)
"Er der sket noget mærkeligt eller opsigtsvækkende?"
Alt er mærkeligt og opsigtsvækkende.
"Ja, det er der. Jeg tog en taxi herhen i dag.
Chaufføren så, hvor jeg skulle hen, og spurgte, om jeg kendte Bono."
"Jeg svarede: 'Nej. Gør du?'"
"Ja da, alle kender Bono her. Bliver han ikke jagtet af Pavarotti?"
"Jagtet? Jagtet af Pavarotti...
Den havde jeg ikke hørt før. Hedder det ikke paparazzi?"
Sjovt, du siger det.
Den store Paparazzi har ringet til mig igen.
Denne gang beder han os optræde sammen med ham i hans hjemby Modena.
Vi skal samle penge ind til krigsflygtninge fra Bosnien.
Kan man sige nej til det?
"Gør nu for en gangs skyld, hvad du får besked på."
Det vil jeg også gerne.
Men bandet giver mig besked på ikke at lade mig distrahere,
så vi kan færdiggøre U2's album og ikke Pavarottis.
Lad mig forklare jer noget om at være med i det her band,
som selv min far ikke forstår.
Det er en udbredt opfattelse, at jeg er lederen i U2. Gid jeg var.
Jeg stemte for, at U2 blev et demokrati.
Så nu er jeg med i et band med tre andre mennesker,
som hver især mener, at han er lederen af U2.
Så selvom jeg vil noget, betyder det ikke nødvendigvis, at de vil noget.
Nå, men det fortæller jeg min far.
Far, hele bandet var i studiet i Hanover Quay,
da telefonen ringer.
"Bono, Bono, Bono. Hvordan har du det?
Er du udkørt efter turen op på bjerget?
Er du kommet ned fra bjerget med rockens stentavler?"
Det nye album. Ja, vi er forsinket som altid.
"Det sagde du, og, kære Bono, jeg er kommet for at hjælpe."
Hvad for noget? Er du i Dublin?
"Jeg står netop nu i den irske told og udgifter.
Jeg sagde, at jeg kun skal deklarere
min kærlighed til Bono, Edge, James og Larry."
"Mit eneste mål lige nu er
at være til tjeneste for disse prægtige mænd."
Åh, maestro, de er prægtige mænd,
og det er en stor ære, men det er ikke et godt tidspunkt.
"Kan de ikke lide mig?"
Det er værre. De er ligeglade. De er børn af punkrocken.
De vil formentlig tro, at du kun er her for at tvinge dem til at tage til Modena.
"Det smerter mig.
Jeg kom på mine ydmyge knæ i al hjertelighed,
og nu betvivler du mine motiver?"
Nej! Nej, maestro, slet ikke.
"Perfetto. Jeg er på vej."
Pis, pis, pis.
Jeg går ind til Edge, Adam og Larry
og siger: "Hør her, han er verdenshistoriens største sanger.
Det er en kæmpe ære, at han kommer og besøger os... om en halv time.
"Om en halv time? Det kan godt være, han besøger dig," siger Larry.
"Ikke os."
"Det er et nummer," siger Adam.
"Han kommer sikkert med en fotograf. Vi lader os ikke overtale."
Vil I gemme jer? "Nej, vi gemmer os ikke," siger Edge.
"Faktisk," siger Adam og Larry fuldstændig enstemmigt,
"er det præcis det, vi gør. Vi gemmer os."
Og med de ord gemmer to voksne mænd sig for Luciano Pavarotti.
Det ringer på døren.
Og der står han. Hold da op.
Den største sanger i verdenshisto...
Med et filmhold.
Syv-otte begejstrede italienere. Den ene af dem græder.
""Bono, Bono, Bono. Edge, Edge. Bono, Edge.
Hvor er James og Larry?"
"Det er mine venner fra Rai Uno. De har en parabolantenne,
hvis vi vil annoncere koncerten i Modena, nu hvor vi er samlet."
"I hvilket hjørne af universet
banker den store Pavarotti på din dør, uden at du lukker ham ind? Er verden gal?"
Far, i mit hjørne af universet lukker vi ham i høj grad ind.
Også i Edges hjørne.
Vi er faktisk på vej ned for at deltage i Pavarotti & Friends
og støtte War Child i Modena.
Adam og Larry medvirker ikke i det her, men... har du lyst til at tage med?
"Virkelig?
Okay.
Det er vel bedst, at I har i det mindste én rigtig tenor med."
Og så...
Den største stemme i hele verdenshistorien.
Men miraklet i Modena
var forvandlingen af Brendan Robert Hewson,
min irsk-katolske far. Ikke på grund af Luciano Pavarotti,
men på grund af kvinden ved hans side, Diana, prinsesse af Wales.
Til de af jer der ikke ved det, er Edges familie walisisk,
så de var henrykte over at møde prinsessen af Wales.
Edge udfordrede mig til at spørge far, så det gjorde jeg.
Du, far, har du lyst til at møde Lady Di?
Det er Evans, der spørger.
"Hvad? Hvad? Hvorfor skulle jeg ville møde et medlem af kongehuset?
Det svarer jo til at spørge, om jeg vil møde en lottovinder."
Forstået. Jeg ved det godt. Jeg spurgte bare.
Det næste var helt surrealistisk.
Far sidder i vores vogn
og spiser ikke noget fra Pavarottis fad med eksotisk, italiensk kød
med navne, ingen af os kan udtale.
Og da han vender sig om...
...står hun lige foran ham.
Næsten 1,80 meter høj i sine højhælede sko.
Et elfenbenssyn.
Diana gik hen til far nærmest i slowmotion.
"Goddag, hvordan har De det?"
Far smeltede.
Chokket over mødet med den britiske kongefamilie
forvandledes hurtigt til en teenageforelskelse.
"Udmærket. Tak, fordi De spørger.
En fornøjelse at møde Dem."
800 års undertrykkelse forsvandt på otte sekunder.
Hvis I nogensinde har undret jer over, hvad de kongelige kan bruges til,
hvilket mange irere har, vil jeg henvise til den episode.
Otte århundreders undertrykkelse, én prinsesse, og så er alt godt.
STOLTHED
Da vi kommer hjem,
taler far stadig om prinsesse Diana,
men han nedtoner det lidt.
"Jeg må sige, at hun gør meget for velgørenhed,
men det er ikke velgørenhed, I går op i, er det?
Det er retfærdighed, ikke?
Vi havde jo ikke brug for velgørenhed, hvis verden var retfærdig."
Begynder sønnen at give mening for faderen?
"Det vil jeg ikke ligefrem sige,
men jeg hørte jeres sang "Pride" i radioen,
og... jeg følte nok en vis stolthed."
Tja, du ved... Det var den sang, der skaffede os en invitation til Live Aid.
Bob Geldof sagde, at da han hørte den, tilgav han mig mit lange nakkehår.
Da U2 gik på scenen til Live Aid,
kiggede vi ud over et hav af hvide overgivelsesflag.
De blafrede i vinden, og en gavmild ånd bevægede sig gennem folkemængden.
Det føltes, som om vores punkbønner var blevet voksne.
Bønner om fred.
For at sulte er det samme som at være i krig med sig selv.
At være i krig med selve jorden, man går på.
Det er rigtigt.
["Pride (In the Name of Love)" spiller]
Ja, for fanden!
Wembley Stadion, London.
En tanke sendes ud i hele verden.
Hvad, hvis vi var verden?
Hvad, hvis vi kunne mætte hele verden?
Hvad ellers?
Hvad kan ellers udrettes i kærlighedens navn?
Jeg stiller stadig mig selv det spørgsmål.
Og jeg vil stadig gerne kende svaret.
Live Aid og alt, hvad der fulgte efter, indtjente 250 millioner dollar.
Men de afrikanske lande betalte samme beløb
til dig og mig hver eneste uge
for gamle lån, vi pressede ned i halsen på dem under den kolde krig.
"Hver eneste forpulede uge," som Bob Geldof sagde.
Det lærte jeg meget af.
Uretfærdighed er ofte forklædt som uheld.
Som frontfigur i U2 indså jeg, at hvis U2
ville skrive store sange om store emner, havde jeg brug for en større hjerne.
En software-opdatering.
I stedet for at gå mere i skole... I behøver altså ikke grine.
Det er fint.
...tog jeg til Afrika med fruen.
Ali og jeg arbejdede på et børnehjem i Ajebar, South Wollo i Etiopien.
Det er i efteråret 1985.
Folk ude på landet kæmper for at overleve uden mad og vand.
Deres verden har vendt sig mod dem.
Selve den jord, de ernærer sig ved, har nægtet dem adgang.
Tsegaye: "Jeg er kilden, jeg er Nilen.
Jeg er afrikaneren, jeg er begyndelsen!
Jeg er sangen, jeg er den syngende.
Jeg er Etiopien, der rækker sin hånd ud i bønfaldelse mod Gud.
Oh, Nil, du er den veltalenhed, der ringer med Etiopiens klokke
ud over den døve verden!"
For begravet i denne jord er store rigdomme.
Men en stor hungersnød har endevendt denne store nation.
Det samme land vender snart vores små liv den rette vej.
Vi bliver aldrig de samme igen, og vi ønsker ikke at være det.
På dette udtørrede sted
lærer vi af et landskab og et folk, vi aldrig kan glemme.
"Fattigdom er ikke naturligt.
Det er menneskeskabt og kan overvindes af mænd og kvinders handlinger."
Højst sandsynligt kvinder, som bedre forstår,
at hvor man lever ikke bør afgøre, om man lever.
Har vi ret?
["Where the Streets Have No Name" spiller]
Det var svært for Ali og mig at vende hjem fra Etiopien.
En stor del af os er der stadig.
Efter The Joshua Tree
var U2 blevet en smule... berømte.
En smule mainstream.
Vi kunne enten blive flove over det eller lade være.
Berømmelse er valuta, og vi ville bruge det, I gav os, til mere
end at få bord på en fin restaurant. Hvilket man i øvrigt ikke skal kimse ad.
Jeg kom med i nogle nye bands.
Drop the Debt, RED, The ONE Campaign, som bekæmpede ekstrem fattigdom.
The ONE Campaign havde egentlig bare én idé.
Man behøver ikke være enig med nogen i alting,
hvis det, man er enige om, er vigtigt nok.
Det førte til møder med mennesker, som sad på pengene til verdens fattige.
Den slags findes.
De kaldes regeringen. De kaldes IMF og Verdensbanken.
Det er måske tid til at bryde den fjerde væg.
Seriøst?
Og stille de svære spørgsmål om mine egne motiver.
Der er en fejl på teleprompteren. Stop lige engang.
Forsøger jeg at dulme min skyld over min ødsle livsstil?
Ja, min livsstil er ødsel.
Jeg er en overbetalt, overvurderet, overbelønnet, overfodret rockstjerne.
Er jeg en hykler? Ja.
Men ikke på det område. På mange andre områder.
Men hyklere får meget skældud.
Hyklere gør jo det rigtige i hvert fald noget af tiden.
Men i sidste ende...
...hvad betyder det så? Seriøst, motiverne er ikke vigtige.
Resultater er vigtige. Liv er vigtige.
Menneskers potentiale er vigtigt. Retfærdighed er vigtigt.
Der var ikke brug for velgørenhed, hvis verden var retfærdighed, som far siger.
Men det er den ikke, så betal regningen.
["Desire" spiller]
Virkelig?
Okay, de skifter lige kameraerne,
og jeg skal have mig en meget stærk drink.
Vi er snart tilbage.
SKRIFTESTOLEN
Vi har fire linser.
Vi skal finde den smukkeste vinkel. Du skal stå der.
- Meget gerne. - Så styrer vi dig.
Fokuser på nærmeste øje.
- Smukt. Vi går ikke tættere på, vel? - Nej.
Det bliver nok lidt svært med de begrænsninger.
Vend dig om.
Ja, det er fint. Han ved helt af sig selv, hvad han skal.
Det er tredje akt.
Det er fint.
Skriftestolen.
Alt det med at redde verden,
er det virkelig at gøre nytte, pligt, retfærdig vrede,
eller er det blot et barnligt ønske om at være i begivenhedernes centrum?
At få opmærksomhed.
Man må derfor spørge,
kan man få et barn og stadig være et barn?
Det er på tide at blive voksen.
Det her må ikke gå galt.
Begær og dyd er en indbyrdes dans.
Og ingen er bedre til det end min frue.
"Desire" lå nummer et på hitlisterne.
Jeg ved ikke, om der er en sammenhæng, men vi var så begejstrede.
Vi havde fået vores første barn. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle føle.
Jeg vidste ikke, om jeg kunne finde ud af at være far.
Jeg vidste ikke, om jeg kunne være far,
for jeg syntes ikke, jeg havde været en særlig god søn.
Jeg sagde i begyndelsen, at Alison Stewart havde troen.
Hun har været med til at skrive den historie, I hører.
Da Ali og jeg blev gift, flyttede vi hjemmefra.
Så unge var vi.
Vi flyttede ind i et gammelt stentårn ved den irske kyst.
Fyrtårnet.
Ali vil blotte sin sjæl,
men kun hvis man ankommer forsvarsløs til hendes fæstning,
har man en lille chance for at nedbryde
hendes nærmest unedbrydelige forsvarsværker.
Det er den eneste vej over vindebroen.
Efter ikke engang to års ægteskab
oplevede jeg, at min hustru i lange perioder
trak sig tilbage i den dybe stilhed, hun har i sig.
Hun antydede, at selv når jeg var hjemme, var jeg ikke hjemme.
Vores ugentlig spadsereture langs vandet havde et skær af melankoli,
mens bølgerne prøvede at beslutte, om de gik eller kom.
Gik eller kom.
["With Or Without You" spiller]
Der er en underliggende egoisme i ønsket om at være eminent til noget.
Man vil bevise, hvad man kan, men for hvem?
Alison Stewart sørgede for mig...
...ved at gennemskue mig.
Før jeg havde noget.
Før jeg havde mit navn, vidste hun, hvad jeg havde...
...og ikke havde.
Koncentration.
Man bliver ikke eminent til noget...
...uden en utrolig koncentration.
Men meget af det er dysfunktion.
En form for blindhed...
...hvor man ikke ser personen ved sin side.
Man søger et publikum...
...mere end en familie.
Hvor man ikke vil opgive...
...den tomhed, som har givet en alt.
Jeg kaldte min bog Surrender,
fordi det var et ord, jeg var nødt til at forstå bedre.
Det var en modgift mod den tilstand, jeg led af.
Og det faldt mig ikke naturligt.
NOGET MÆRKELIGT ELLER OPSIGTSVÆKKENDE?
En søndag i 1999
er jeg tilbage på Sorrento Lounge med far.
For første gang nogensinde
beslutter jeg at overraske ham med hans eget spørgsmål. Omgående.
Er der sket noget mærkeligt eller opsigtsvækkende, far?
"Jeg har kræft.
Jeg befinder mig faktisk i afgangshallen.
Du skal ikke pines med mine usjove vittigheder meget længere."
Enorme kampesten falder ned over hovedet på en
fra et usynligt bjerg.
Jeg troede, jeg var ved at lære ham at kende. At vi havde mere tid.
Hvor Bob Hewson-agtigt af dig. Lige når jeg troede, jeg kendte dig,
og at du ville give mig nogle svar, så smutter du.
Beaumont Hospital...
...i Dublin, sommeren 2001.
Jeg ser min far i en hospitalsseng.
Denne gang er det ham, som snart ikke kan få luft.
Jeg ser mig selv ligge ved siden af ham
på en madras på gulvet.
Han trækker vejret, men vejrtrækningen bliver mere overfladisk,
som graven i hans bryst. Han råber mit navn.
Han forveksler mig med min bror og omvendt.
"Paul, Norman. Paul, Norman. Paul."
Jeg springer op og kalder på sygeplejersken.
"Er du okay, Bob?"
Hun hvisker ham i øret. Hans tenor er nu korte, bittesmå vejrtrækninger.
Et S efter hver udånding. "Ja. Få mig ud herfra.
Få mig ud herfra. Jeg vil hjem. Ja. Ja. Jeg vil hjem. Ja."
"Det er okay," sagde jeg. "Det er okay."
"Er du okay?"
Hør.
Stilhed.
Jeg lægger mit øre ind mod hans mund.
Stilhed.
Stilhed efterfulgt af...
"Skrid."
Der er noget dejligt uperfekt over måden, min far forlod mit liv på.
Jeg tror ikke, han bad mig
eller den meget årvågne sygeplejerske om at skride,
men det kan ikke udelukkes.
Jeg tror, han talte til de byrder, han havde båret på det meste af sit liv.
Jeg har en fornemmelse af...
...at jeg har arvet dem.
Men jeg mener, jeg selv har noget at sige i den sag.
Der var også venlighed.
Jeg tror, han mente, at hvis man drømte, ville man blive skuffet.
Det ønskede han ikke for mig.
Da er det...
Da er det, man indser, at ens far er ens ven.
Og at rejsen...
...fra far til ven i virkeligheden er den eneste rejse, man er på.
Hvis man er far, og det er jeg.
Jeg blev på en måde venner med min far, efter han døde, hvilket var en fejl.
At forestille sig historien fra hans synsvinkel gør mig ydmyg.
Han mister sin kone. Han står tilbage med to børn,
og et af dem er hele tiden efter ham
og angriber ham fra alle sider.
Et af dem vil have ram på ham
ved at opnå alt det, han ikke selv turde stræbe efter.
Han fortalte mig de sidste dage, da han accepterede kræften,
at han havde mistet sin tro.
Men han sagde også, at jeg aldrig måtte miste min.
At den var det mest interessante ved mig.
Men det skete, da jeg rakte ud...
Yeshua.
...og den ting, jeg har
- holdt så fast i... - Yeshua.
...ikke var der. Mit livs mest skræmmende øjeblik.
Yeshua.
["Iris (Hold Me Close)" spiller]
["Beautiful Day" spiller]
Jeg har en meget uvidenskabelig teori.
Når man mister en, man elsker, efterlader de noget til en.
En gave.
GAVEN
Da jeg mistede min mor...
Tja...
...så fik jeg jer til at fylde hullet.
Da jeg mistede min far, opdagede jeg, at min stemme forandrede sig.
Jeg kunne ikke lade være med at tænke på,
at den baryton, der troede, han var tenor,
nu var blevet det. Jeg ved ikke hvordan.
Der er alle mulige grunde.
Det har måske noget at gøre med ordet "tilgivelse".
Jeg ved ikke, om jeg tilgav min far, eller om min far tilgav mig.
For jeg blev født med knyttede næver.
Overgivelse falder mig ikke nemt.
At bøje mig for mit band, for min hustru, for min skaber
er en kamp.
Jeg har tro nok til at håbe og håb nok til at elske.
Musikken er min måde at praktisere det på.
Det har min far her på Jorden givet mig.
Og han efterlod mig hjemsøgt af en af sine yndlingsmelodier.
For nylig gik det op for mig,
at titlen har samme navn som vores lokale værtshus,
Sorrento Lounge.
"Come Back to Sorrento."
Den her melodi.
Og jeg kommer tilbage.
TEATRO DE SAN CARLO NAPOLI
En, to, tre, fire.
["The Showman (Little More Better)" spiller]
SORRENTO-BUGTEN
TILEGNET IRIS OG BOB HEWSON
Jeg kan ikke huske det næste.
Hvordan går melodien?
Sådan! Fortsæt. Det lyder godt.
En, to, tre.
Et vers til.
BASERET PÅ STORIES OF SURRENDER EN AFTEN MED ORD, MUSIK OG UNODER
A til G.
Fortsæt omkvædet.
- Tilfreds? - Det går an.
Okay.
- Det var flot. - Jeg elskede det.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve