Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Naeruväärne on arvata,
et sinu lugu huvitab teisi sama palju kui sind ennast.
Elulooraamatu kirjutamine on pesuehtne oma naba imetlemine.
Aga siin me nüüd oleme.
Tahaksin täna esitada mõned stseenid teosest „Surrender“,
raamatust, mille ma ise kirjutasin.
Alustame teatraalsest avapeatükist, mis oleks võinud olla ka teatraalne lõpp.
Vaadake...
ma sündisin ekstsentrilise südamega.
Ühel mu südame kojal
on ainult kaks ust, kui enamikul inimestest on neid kolm.
Kaks pendeldavat ust, mis 2016. a jõulude paiku hingedelt maha tulema hakkasid.
Aort on meie peaarter, elu andev tuiksoon.
Minu arteri peale on pärast aastatepikkust ülekoormust tekkinud villike.
Ja see võib varsti lõhkeda,
mis viib mu järgmisse ellu nii kiiresti, et ma ei jõua selle eluga hüvastigi jätta.
Nii et siin ma olen,
New Yorgis Mount Sinai haiglas.
Vaatan alla ja näen iseennast roostevabal terasel lamamas.
Kuum veri kobrutab, lekib ja määrib kõik ära.
Just seda veri teebki, kui see sind parasjagu elus ei hoia.
Veri ja õhk. Veri ja soolikad.
Praegu on vaja verd ja aju.
Selle kirurgi aju ja käsi, kes minu kohale kummardub.
See mees ronib üles mu rinna juurde
ja vehib skalpelliga, ühendades teaduse ja lihunikutöö.
„Teie mehel on vunki varuks veel küll.
Tema kinniõmblemiseks oli vaja õige tugevat traati.
Tema kopsumaht on ilmselt 130% juures. Teiste temavanustega võrreldes.“
Õhk tähendab võhma.
Õhk tähendab enesekindlust suurte väljakutsete vastuvõtmiseks.
Õhk ei ole mitte tahtmine Everest vallutada,
vaid suutlikkus pikk ronimine ära kannatada.
Ja siin ma nüüd olen, esimest korda ilma õhuta.
Ilma õhuta.
Nimed, mille me Jumalale anname, koosnevad hingeõhust.
Jehoova. Allah. Ješua.
Minul ei ole õhku ja ma olen kabuhirmus.
Sest esimest korda
sirutan ma käe Ješua poole,
kuid Ješuat ei ole.
See on väga eriline asi: paluda vaikust, et see sind päästaks.
Et see ennast sulle ilmutaks.
Avastada, kas sellel vaikusel on nägu.
Aga praegusel hetkel
tundub, et Jumal on kaotsi läinud.
Kus ma olen?
Ilma õhuta.
Ilma palveteta.
Ilma aariata.
Kuidas ma siia sain?
- [kõlab „Vertigo“] - New York, New York!
Kus 74. tänav kohtub Broadwayga. Laskem Beaconil oma teed valgustada.
Hola!
Aitäh teile. Teesklen jätkuvalt, et see on raamatuesitlustuur.
Oo jaa.
- Hola. - Hola!
Tere tulemast minu veerandmehe-show'le.
Ja pean tunnistama, et mul on tunne, et ma teen pattu,
kohtudes teiega siin ilma oma bändikaaslasteta.
Paljud teist teavad, et kui U2 tuurile läheb,
võivad sellega kaasneda mõned üleelusuuruses rekvisiidid.
Hiigelsuur küünis, kosmosejaamad, peeglikildudest koosnevad sidrunid.
Aga täna õhtul on mul siin laud ja toolid.
Ja Jacknife Lee ansambel.
MUUSIKA EEST VASTUTAB JACKNIFE LEE
Kate Ellis tšellol ja erakordsusel...
KATE ELLIS TŠELLO
...ning Gemma Doherty harfil ja teistel taevalikel helidel.
GEMMA DOHERTY HARF
Niisiis... Tuleb välja, et kõige hämmastavam asi mu elu juures
on inimesed, kellega ma seotud olen.
Ma kohtusin enamikuga neist ühel ja samal nädalal.
Alustasin elu koos oma naise Aliga.
Samal nädalal liitusin ma U2-ga.
Just nii. Vabandust, kullake.
Üks nädal, kui ma veel keskkoolis käisin, ja terve mu elu loksus paika.
Enam-vähem.
[kõlab „City of Blinding Lights“]
Alison Patricia Stewartil oli olemas usk. Ja veel absurdsem lugu: ta uskus minusse.
Vähe sellest, et see 15-aastane tüdruk mu deemonlikke unistusi talus,
ta innustas oma peikat lausa tagant, kui too kuulutas kõigile,
et tema bänd saab kuulsaks, kuigi tundis end nii väikse ja tühisena.
Need on lühikese rokkstaari pikad heietused.
Sel ammusel ajal unistasin ma tulevikust, mis nüüd käes on.
Imeilus.
Viimasel ajal olen ma aga unistanud minevikust.
Minevikust, mis mind olevikust päästa võiks.
Ma näen oma ema minuga pragamas.
„Sa teed ennast lolliks. Tola mängid ju.“
Aga just seda ma elus teha tahangi.
Ja näen papsi selle peale silmi pööritamas.
Mu paps oli katoliiklane.
Katoliiklane, kes armastas protestantlikke asju, näiteks mu ema.
Kui nad abiellusid, ei läinud mu isa pere pulmagi.
Neil päevil oli Iirimaa halastamatu paik.
Kuid väline maailm Bobi suurt ei morjendanud.
BOB HEWSONI OOPER
Mu isa oli tenor. Väga, väga hea tenor.
Tema laulmine liigutas inimesi.
Ja selleks, et teisi muusikaga liigutada, peab see kõigepealt sind ennast liigutama.
Ma näen oma isa seismas 10 Cedarwood Roadi elutoas
stereosüsteemi ees, käes kaks mu ema kudumisvarrast,
juhatamas Beethoveni, Mozarti ja Verdi teoseid.
Hetkel kuulab ta „La Traviatat“.
[kõlab „Libiamo ne'lieti calici“]
Sorrentos Teatro di San Carlo lava peal.
Selle teose sisu ta päris täpselt ei tea,
aga ta tunnetab seda.
Tülli läinud isa ja poeg, lahku kistud ja taas kokku saanud armastajad.
Ta tajub inimelu ebaõiglust.
See muusika murrab ta südame.
Üritan suurema osa ülejäänud elust mõista seda ooperit, mis mu isa pea sees mängis.
Midagi muud ta suurt ei märkagi,
kõige vähem mind, kümneaastast poisikest, kes talle alt üles vaatab.
Kui te tahate, et teie lapsest kasvaks eputav rahvamasse hullutav laulja,
on lahendusi mitu.
Võid talle öelda, et ta on andekas. Et maailm peab tema häält kuulma.
See on Itaalia lähenemine.
Või siis võid teda täielikult ignoreerida.
Võime nimetada seda Iiri lähenemiseks. Minu puhul oli see palju tõhusam.
Ma ihkasin oma isa tähelepanu.
Tahtsin, et ta arvaks, et ka minu sees heliseb muusika.
Ta ei kuulnud mind,
niisiis laulsin ma üha valjemini ja valjemini.
Õigupoolest võiks öelda, et ma laulsin ennast otse siia teie ette.
Aitäh, paps.
Mu isal olid oma maailma eksimiseks head põhjused.
Järgmise lõigu jaoks kuluks vist ära pisut harfimuusikat.
Nüüd järgneb traagiline osa.
Mu ema Iris suri, kui olin 14-aastane.
Elusana nägin ma teda viimati tema isa matusel.
See kõlab vaat et liigagi iirilikult, ma tean,
aga see on minu lugu ja sellest ma lahti ei saa.
Kui mu vanaisa kirstu maamulda langetati,
varises mu ema kokku.
Mina seisin ja vaatasin, kuidas mu isa ja vanem vend ema autosse kandsid
ning sõidutasid ta haiglasse, kus ta suri, aneurüsmi lõhkemise tagajärjel.
Seda juhtub.
Tundsin ennast kasutuna ja hakkasin palvetama.
Minu isa reageeris juhtunule sellega, et ei rääkinud emast enam kunagi.
Kui Irist enam ei ole, saab meie kodust majas nr 10 omaette ooper.
Olen lõksus majas,
kus kolm meest elavad raevu ja melanhoolia keskel.
Majas, kus meie kurbuse allikat iial nimepidi ei mainita.
Iris.
Mu ema nimi on Iris.
Meie maja muutus vaikusejõeks, kuhu ma oleksin võinud uppuda,
kui mu suur vend Norman mulle päästerõngast heitnud ei oleks.
Ta kinkis mulle kitarri. Tema oma kitarri.
Kaitsekilbi. Relva. Usaldusisiku.
Veel ühe hääle, mille seltsis palvetada. Muusika.
[kõlab „Glad to See You Go“]
Ma hüppan elutoas ringi,
Ramonesi albumi „Leave Home“ helide saatel.
Need laulud on nii lihtsad, kuid võtavad nii hästi kokku minu oma elu.
Need laulud on nii lihtsad, et ehk suudan minagi ühe sellise kirjutada.
On 10. mai, 1978. aasta. Minu 18. sünnipäev.
Sünnipäevakooki meie majas ei sööda,
selle asemel tahab paps rääkida sellest, et ma peaksin tööle minema.
Tööle.
Tean, et kui ma saaksin teha midagi, mida ma naudin,
ei peaks ma elus päevagi töötama.
Kuid selleks pead sa milleski väga hea olema.
Aga mina ei ole. Ma ei ole milleski väga hea.
Ma olen piisavalt tark, teadmaks, et ma ei ole piisavalt tark.
Ramonesi liikmed on piisavalt targad, et lolli mängida.
Ehk peaksin ma Ramonesi veel rohkem kuulama.
Sellel päeval kirjutan ma oma esimese korraliku rokiloo.
Sellest saab U2 esimene singel ja see päästab mu elu.
Selle pealkiri on „Out of Control“.
[kõlab „Out of Control“]
Kuulge, sellega saan ma ju hakkama küll.
„Trummar otsib muusikuid, et panna kokku bänd.“
Ma tutvustan teile Larry Mullen juuniori.
Larry Mulleniga ühte tuppa sattudes arvab enamik inimesi, et ta on rabav.
Selles mõttes, et ta on stiilne ja nägus mehepoeg,
aga ka selles mõttes, et ta võib olla rabavalt umbusklik,
teid enda ees nähes.
Teid samas toas nähes.
Ja halbadel päevadel ehk isegi teid üleüldse kusagil nähes.
Aga kui Larry kedagi armastab, teeb ta seda jäägitult.
Ja ma olen väga tänulik, et minust on saanud üks selle armastuse sihtmärke.
Ja nüüd David Evans.
Vahel juhtub, et nimi, mis sulle sündides antakse, ei ole päriselt sinu oma, eks?
David Evans on olnud alati Edge. Ta on alati Edge olnud.
1976. aastal oli ta 15-aastane, minust aasta noorem.
Ta nõjatus vastu Mount Temple'i keskkooli seina,
keerulist kitarrikäiku sõrmitsedes.
Ta käis ühes klassis Alison Stewarti, mu tulevase abikaasaga.
Räägitakse, et nad olid oma klassis kõige targemad,
et Edge oli Alisoni armunud, et nad võisid koos „jalutamas“ käia.
Otsustasin sealsamas, et ma hoian sellel kitarrigeeniusel silma peal.
Ja nüüd tutvustan ma teile Adam Claytonit,
rock'n'roll'i andunud jüngrit.
Kümne käsu asemel on temal vaid üks: et neli keelt on parem kui kuus.
Stiil, õige suhtumine ja auahnus olid tal olemas.
Ainus probleem: ta ei osanud pilli mängida.
Ent sellest polnud midagi, sest mina ei osanud laulda.
[kõlab „Stories for Boys“]
U2 prooviruum oli väike majake
Dublini krahvkonna põhjaosas, mille vastas asus surnuaed.
Samasse surnuaeda oli maetud mu ema. Me kutsusime seda Kollaseks Majaks.
Täna, ja sugugi mitte esimest korda, olen ma oma bändiliikmete peale karjunud.
Mis sellest, et Iirimaal on lahvatamas ususõda. Ei-ei.
Sellel 1978. aasta talvepäeval
on terve inimkonna kõige pakilisem probleem see,
et meie bändi liikmed ei ole piisavalt head muusikud.
Nagu ma ise oleks seda olnud.
Üritan neile seletada, millist elevust tekitab minus
Public Image Ltd uus laul.
„Suurepärast laulu,“ selgitan ma, nagu ma seda ise teaksin,
„saab kirjutada kahel keelel, kahe duuriga.“
Üritan panna Edge'i tekitama heli, mida tekitab su aju puuriv elektritrell.
Nagu mootorsaag, mis lõikab läbi mineviku korjuse.
Edge ei võta tuld.
Tema kannatus hakkab hoopis katkema, mina ärritun aga aina rohkem.
Olen lausa nii ärritunud, et kisun ta Gibson Exploreri tema käte vahelt
ja riputan selle iseendale kaela,
et tekitada ohtlikult kiunuvat heli.
„Lase käia. Lase käia,“ lausub Edge. „Jätka. Hakkab looma.“
See meeldib sulle?
„Ei tea, kas just meeldib, aga see kõlab tõesti nagu aju puuriv hambaarstipuur.
Näe. Anna see siia. Vaatame, kas ma jõuan sellega kusagile.“
Selles ühtaegu egoistlikus ja isetus hetkes
vormub üks laul.
Laul, mis saab pealkirjaks „I Will Follow“.
Kui kõnnid minema, kõnnid minema. Kui kõnnid minema, kõnnid minema.
See on nagu rütmiline kõrvauss. No teate, nagu vau-pedaal.
Kõnnid minema, kõnnid minema, kõnnid minema. Ma järgnen.
Edge teeb minu kritseldustest
pesuehtsa Raffaeli „Madonna lapsega“
ning Larry ja Adam puhuvad sellele elu sisse.
Just nii.
Laseme käia. Leiame selle asja, mida meie suudame, aga keegi teine ei suuda.
Adam, sina suudad seda.
Me kõik suudame.
Edge, me suudame seda.
Adam, Larry, kui kõnnid minema, kõnnid minema.
Kui kõnnid minema, kõnnid minema. Kui kõnnid minema, kõnnid minema.
[kõlab „I Will Follow“]
Trummidel Larry Mullen.
Basskitarril Adam Clayton, Edge.
„I Will Follow“.
Jessas. Andke andeks, Edge, Larry, Adam.
Ma olin ikka täielik idioot.
Aga üritan ennast parandada.
Tõde on see, et te olete...
te olete lihtsalt võrratud.
Aga keegi selles prooviruumis, mina kaasa arvatud, ei olnud mõelnud,
et Iris Hewson puhkas...
meist vähem kui saja meetri kaugusel.
Kogu selle aja jooksul, kui me Kollases Majas proove tegime,
ei mõelnud ma talle kordagi.
Ei käinud kordagi ta haual.
Vähe sellest, et ta surnud oli.
Asi oli veel palju hullem.
Me panime ta kaduma. Aga Irist ei saanud ignoreerida.
Ei. Mitte muusikas.
[kõlab „Iris (Hold Me Close)“]
Iris seisab esikus.
Ütleb mulle, et ma saan kõigega hakkama.
IRIS ÄRKAB MINU HIRMUUNENÄO PEALE
Ära karda maailma,
seda pole olemas.
Iris mängib rannal.
Ta matab poisi
liiva alla.
Iris ütleb, et ükskord ma
veel tapan ta.
Aga kurat, seda ei teinud mina.
Las ma räägin teile natuke iirlaste mõttemaailma geomeetriast
ja geograafiast.
Iiri mõttemaailma on kõige parem kirjeldada Iiri pubina.
Sa lähed sinna, et unustada, kuid lõpuks upud mälestustesse
ning soola- ja äädikamaitselistesse krõpsudesse.
Ja musta joogi sisse.
Finnegani pubi ei ole vaid mu kodupubi,
see on omaette riik, millel on oma seadused ja tavad.
Siin valitsevad Dan Finnegan ja tema pojad.
See on konstitutsiooniline monarhia, kus riigipea on Dan
ja tema pojad juhivad valitsust.
On oma käitumiskoodeks, ranged reeglid, austus traditsioonide vastu.
Isegi austus ooperi vastu
ja meeste vastu, kes oskavad tviidpintsaku välja kanda,
nagu mu isa Bob.
Finnegani rahval... Nagu mu isa Bob.
Finnegani rahval on väike Itaalia konsulaat,
Sorrento Lounge,
kus ma oma isaga pühapäeviti joogiklaasi taga kohtun.
Mina tellin pindi õlut.
Tema, katoliiklane, tellib Black Bushi, protestantide viskit.
Delikaatne märk sellest, et Brendan Robert Hewson oli vaba mees.
Mees, kellel oli suurepärane avalause, mida ta kasutas iga jumala kord.
„Midagi veidrat või jahmatavat?“
Veidrast ja jahmatavast rääkides
ei tundnud ta huvi rokklaulja metsiku elu vastu.
Peamiselt istusime me vaikuses.
Üritasin talle muljet avaldada.
Kuidas sobib see, et Luciano Pavarotti mulle koju helistas?
On see sinu arvates veider või jahmatav?
„Jahmatav? Seda muidugi.
Veider? Jah. Miks suurepärane tenor sulle helistama peaks? Ära nüüd solvu.“
Ei solvu. Tegelikult otsib ta uut laulu.
„Kas ta valis vale numbri?“
Ei. Ta tahab, et mina,
Edge'i abiga, talle laulu kirjutaksin. Jah.
Mitte Gilbert ja Sullivan ega Rodgers ja Hammerstein.
Mina, B-O-N-O, Paul.
„Sina? Bariton, kes ennast tenoriks peab?“
Mina.
Pavarotti tahab, et mina talle laulu kirjutaksin. Kes meist nüüd idioot on?
„Pavarotti.“
KAS MAAILMA MUUTES EI VÕIKS KA LÕBUTSEDA?
Mount Temple'i keskkool oli usulahkude ülene
hariduslik eksperiment.
Riigis, mis oli väga lähedal kodusõjale, religiooni piire pidi lõhki kärisemas,
käisid meie koolis katoliiklased ja protestandid samas klassis.
Meid julgustati olema meie ise,
olema loomingulised, isiklikke riideid kandma.
Ja tüdrukud olid seal ka.
Ka nemad kandsid isiklikke riideid.
Iroonilisel kombel avastasime end selle usuleiguse keskel
religiooni leidmas.
Me saime lähedaseks radikaalsete kristlaste grupeeringu Shalomiga.
Nemad arvasid, et kõik usulahud ei olnud pelgalt Jeesusest kaugenenud,
need olid Jeesust suisa takistama hakanud.
U2 populaarsuse kasvades
väidavad me algkristlust järgivad vennad, et meie muusika on kergemeelne
ja nartsissistlik.
Teisisõnu nauditav.
Meie küsisime: „Kas maailma muutes ei võiks ühtlasi ka lõbutseda?“
„Ei. Te peate valima selle maailma ja järgmise vahel.“
Lõpuks muutus see meie jaoks talumatuks, eriti Edge'i jaoks.
Pinge oli liiga suur, ta ei suutnud olla üheaegselt Jeesuse jünger
ja Joey Ramone'i apostel.
Lõpuks otsustas ta bändist lahkuda.
Ka minu sees käis võitlus.
U2 ilma Edge'ita ei pakkunud mulle vähimatki huvi.
Larry tundis meile mõlemale kaasa.
Adam aga... Adam ei tundnud.
Üks album ja oligi kõik, nagu Sex Pistolsil.
Nüüd tuli sellest veel meie mänedžerile rääkida.
Kas ma olen teile Paul McGuinnessist rääkinud?
Paul McGuinness, rokimaailma Winston Churchill.
Ta läks U2 eest sõtta.
Olime temaga just tiiru ümber maailma teinud,
nii et me ei tahtnud kohe üldse öelda,
et tema bändibeebi läheb lahku, vahetult enne puberteeti.
Aga ta kuulas meid ära.
Järgnes paus,
pisut nihelemist, laks vastu nägu. Tema nägu.
Ja siis:
„Kas ma pean järeldama, et te olete Jumalaga rääkinud?
Noh, kui te Jumalale jälle helistate,
võiksite küsida sellelt härralt, või proualt,
kas tema esindaja maa peal, teisisõnu mina,
võib lepingust taganeda.
Minu küsimus on, kas Jumal lubab teil siduvat lepingut rikkuda.
Lepingut, mille allkirjastasin teie nimel ja mis kohustab teid tuurile minema.
Mis jumal see selline on?“
Pagana hea läbirääkija, see Paul McGuinness.
See polnud esimene kord, kui me Jumalale sõnu suhu panime.
Meie tuur jätkus
ja see mõjus mulle nii joovastavalt,
et ma veensin oma 21-aastast tüdruksõpra endaga abielluma.
Uskumatul kombel oli ta nõus.
Omajagu lõbutses ka Edge,
aga ta ei olnud endiselt kindel, kas ta tahab
tegutseda suurte egode
ja täispuhutud isiksuste maailmas.
Küsisin, kas ta teeks mulle erandi.
Ennast kitarrikeeli pidi tupikust välja sõrmitsedes
alustas Edge tööd ühe laulu kondikava kallal.
Mitte vaid ühe laulu. Ta hakkas koostama kaarti, mis U2-d maailmas edasi viiks.
„Sunday, Bloody Sunday“ oli segu religioossest kunstist ja The Clashist.
Kuid selle eesmärk oli vastandada ülestõusmispüha selle algses tähenduses
veresaunaga Derry linnas, kus tapeti 14 relvastamata meeleavaldajat.
Kui Edge Dublinis oma korteris istus,
olin mina koos oma pruudiga Jamaical ja kirjutasin uutele lugudele sõnu.
Selgitasin Alile, miks meie mesinädalate album saab pealkirjaks „War“ - „sõda“.
[kõlab „Sunday, Bloody Sunday“]
Asi, mida artistide kohta teada:
tõde taga ajades suudame me olla valelikumad kui enamik inimesi.
Terviseks!
Meelelahutusäri.
Sorrento Lounge'is
kõlab papsi tavapärane avalause.
SORRENTO LOUNGE (JÄLLE)
„Midagi veidrat või jahmatavat?“
Kõik on veider ja jahmatav.
„Selles on sul õigus. Ma sõitsin täna taksoga siia.
Juht nägi, kuhu ma lähen,
ja küsis, kas ma Bonot tunnen.
Vastasin: „Ei tunne. Aga teie?“
„Muidugi, siin tunnevad Bonot kõik. Pavarotti käib talle vist pinda?“
„Käib pinda! Pavarotti käib talle pinda.
Seda nalja pole ma varem kuulnudki. Mõtlete vist paparatsosid?““
Naljakas, et sa seda ütled.
Kuulus Paparatso ise on mulle jälle koju helistanud.
Sel korral kutsub ta meid oma kodulinna Modenasse esinema,
et Bosnia sõja põgenikele raha koguda.
Kuidas me keelduda saaksime?
„Sa võiksid kordki sõna kuulata.“
Seda ma teha tahangi.
Aga bänd ütleb, et ma ei tohi lasta oma tähelepanu hajutada,
valmis tuleb saada U2 album,
mitte Pavarotti oma.
Las ma räägin teile sellesse bändi kuulumise kohta midagi,
mida isegi mu isa ei mõista.
Levinud arusaam on, et mina olen U2 juht. Oleks see nii!
Ma hääletasin vabatahtlikult selle poolt, et U2 oleks demokraatia.
Ja nüüd olen ma bändis koos veel kolme tüübiga,
kellest igaüks kujutab ette, et just tema on U2 juht.
Ja see, et mina midagi tahan,
ei tähenda tingimata, et nemad sama tahavad.
Igatahes üritan ma seda isale selgitada.
Ja, paps, terve bänd oli Hanover Quay stuudios,
kui helises telefon, tead.
„Bono, Bono, Bono. Kuidas elad?
Oled sa mäetipust juba tüdinud?
Oled sa mäe otsast juba alla tulnud, rock'n'roll' i käsulaudadega?“
Uus album... Jah, me oleme graafikust maas, nagu ikka.
„Sa rääkisid sellest. Ja, kallis Bono, ma tulin sulle appi.“
Kuidas palun? Sa oled Dublinis?
„Hetkel vestlen ma Iiri tooliametiga.
Ütlesin neile, et mul pole midagi deklareerida,
peale oma armastuse Bono, Edge'i, Jamesi ja Larry vastu.“
„Ja hetkel on minu ainus eesmärk
nendele geniaalsetele meestele kasulik olla.“
Oi, maestro, geniaalsed on nad tõesti
ja see on suur au, aga aeg ei sobi selleks sugugi.
„Kas ma ei meeldi neile?“
Hullem veel. Sa ei huvita neid.
Need on punkroki lapsed.
Nad kahtlustavad ilmselt, et sa tulid lihtsalt
neid Modenasse minema veenma.
„See teeb mulle haiget.
Ma tulin puhtalt austusest ja osavõtlikkusest,
aga sina kahtled mu motiivides.“
Ei. Ei-ei, maestro. Kaugel sellest.
„Perfetto. Olen teel.“
Persse.
Lähen siis Edge'i, Adami ja Larry juurde
ning ütlen: „Kuulge, ta on parim laulja maailma ajaloos.
See on suur au, et ta meile külla tuleb. Poole tunni pärast.“
„Poole tunni pärast? Sulle võib ta ju külla tulla,“ lausub Larry.
„Aga meile küll mitte.“
„See on mingi trikk,“ ütleb Adam.
„Tal on raudselt fotograaf kaasas, teate. Meid ta sundida ei saa.“
Kavatsete peitu pugeda või?
„Ei kavatse,“ vastab Edge.
„Õigupoolest,“ ütlevad Adam ja Larry täpselt ühel ajal,
„just nimelt seda me teemegi. Me poeme peitu.“
Kuidas palun?
Ja nii pugesid kaks täiskasvanud meest Luciano Pavarotti eest peitu.
Kõlab uksekell...
ja seal ta seisab. Oh heldene aeg.
Kuulsaim laulja maailma ajal...
Tal on kaameramehed kaasas.
Seitse või kaheksa erutunud itaallast. Ja üks neist nutab.
„Bono, Bono, Bono. Edge, Edge. Bono, Edge.
Kus James ja Larry siis on?
Minu sõbrad Rai Unost. Neil on satelliiditaldrik kaasas,
juhuks kui me Modena kontserdi välja kuulutada tahame.
Kui me juba siin koos oleme...“
„Millises universumis on võimalik,
et Pavarotti ise su uksele koputab,
aga sa ei lase teda sisse? Kas maailm on puhta hulluks läinud?“
Paps, minu universumis lasime me ta muidugi sisse.
Edge'i universumis samuti.
Õigupoolest asumegi teele, et üheskoos Pavarotti ja tema sõpradega
toetada Modenas organisatsiooni War Child.
Jah.
Adam ja Larry on teadmata kadunud,
aga äkki tahad ise kaasa tulla?
„Päriselt või?
Hästi.
Oleks vist tõesti parem, kui sul vähemalt üks ehtne tenor kaasas oleks.“
Ja siis...
Kõige võimsam hääl maailma ajaloos.
Aga kõige suurem Modenas aset leidnud ime
oli transformatsioon, mille läbis Brendan Robert Hewson,
mu katoliiklasest iiri isa.
Selle taga ei olnud mitte Luciano Pavarotti,
vaid naine tema käevangus. Diana, Walesi printsess.
Neile, kes seda ei tea: Edge on pärit uelsi perest.
Muidugi olid nad üliõnnelikud, et said kohtuda Walesi printsessiga.
Edge vedas kihla, et ma ei julge papsilt küsida, nii et ma küsisin.
Isa, äkki tahaksid leedi Diga kohtuda?
Evansid palusid küsida.
„Mida? Mis asja? Miks peaksin mina tahtma kohtuda kuningliku perekonna liikmega?
Sama hästi võiksid küsida, kas ma soovin kohtuda mõne lotovõitjaga.“
Selge pilt. Ma tean. Igaks juhuks küsisin.
Järgmist osa ei ole võimalik välja mõelda.
Mu isa on meie haagises
ja ei puutu sõrmeotsagagi Pavarotti peent eksootilist lihavalikut,
mille nimesid keegi meist hääldada ei oska.
Ja kui isa ümber pöörab...
on ta seal.
Ta läheneb, 180 sentimeetri pikkune ja kontsakingades.
Ilmutus elevandiluukarva kleidis.
Diana lähenes papsile otsekui aegluubis.
„Kuidas käsi käib?“
Ja paps sulas.
Šokk nii lähedasest kokkupuutest Briti kuningliku perekonna liikmega
muutus kiirelt poisilikuks armumiseks.
„Väga hästi. Tänan küsimast.
Meeldiv tutvuda.“
800 aastat rõhumist kadus kaheksa sekundiga.
Kui te olete kunagi mõelnud, miks kuninglik pere üldse kasulik on...
Ja paljud iirlased on seda teinud.
Mina tooksin välja selle seiga.
Kaheksa sajandit rõhumist. Üks printsess ja seis on tasa. Jah.
(IIRI) UHKUS
Kui me koju jõuame,
räägib paps jätkuvalt printsess Dianast,
aga ta arendab teemat edasi.
„Ma pean ütlema, et ta teeb väga palju head,
aga sina ei jahu ju heategevusest, ega,
vaid õiglusest, eks?
Pean silmas, et kui maailm oleks õiglane, ei oleks heategevust vajagi.“
Kas poja jutt hakkab isa jaoks loogiliselt kõlama?
„Nii kaugele ma ei läheks,
aga ma kuulsin raadiost su laulu „Pride“
ja tundsin vist pisut uhkust küll.“
Noh, tead, selle laulu pärast meid Live Aidile kutsutigi.
Bob Geldof ütles, et seda kuuldes andestas ta mulle isegi mu mullet'i.
Kui U2 Live Aidil lavale läks,
nägime enda ees tervet valgete alistumislippude merd,
mis tuules paisusid, juba siis.
Ja läbi publiku liikus suuremeelsuse laine.
Tundsime, et meie punkpalved olid oma aja ära oodanud,
teate.
Rahupalved.
Sest kui sa oled näljane, oled sa sõjas iseendaga.
Sõjas maapinna endaga su jalge all.
Nii see on.
[kõlab „Pride (In the Name of Love)“]
Oo jaa!
Wembley staadion, London.
Ühte mõtet näidatakse ekraanidel üle terve maailma.
Aga kui meie ise olemegi maailm?
Aga kui me suudaksime maailma toita?
Mida veel?
Mida veel armastuse nimel teha saaks? Mida veel?
Seda küsimust esitan ma endale siiani.
Ja ma tahan jätkuvalt vastust teada.
Live Aid ja selle jätkuprojektid kogusid kokku 250 miljonit dollarit.
Aga sama suure summa maksid Aafrika riigid
teile ja mulle igal nädalal,
vanade laenude eest, mille me külma sõja ajal neile kurku toppisime.
„Igal kuradi nädalal,“ nagu Bob Geldof ütleks.
Ma sain sellest suure õppetunni.
Ebaõiglust nimetatakse sageli ebaõnneks.
U2 ninamehena
mõistsin ma, et kui U2
tahab kirjutada suuri laule suurtel teemadel,
vajan ma suuremat aju.
Tarkvarauuendust.
Ja selle asemel, et kooli tagasi minna... Te ei pea tegelikult naerma.
Aga pole lugu.
Ma sõitsin koos oma prouaga Aafrikasse.
Me Aliga töötasime ühes orbudekodus, Etioopia Lõuna-Wello piirkonnas Ajibaris.
On 1985. aasta sügis.
Neil maainimestel on raske end ilma toidu ja veeta elus hoida.
Nende maailm on pööranud nende vastu.
Maa, mis neid toidab, ei luba neid enam ligi.
Tsegaye: „Ma olen allikas, ma olen Niilus,
ma olen aafriklane, ma olen algus!
Ma olen laul, ma olen lauluhääl,
ma olen Etioopia, mis sirutab rutuga oma käed Jumala poole.
Oo, Niilus, sa oled mõtteselgus, mis helistab Etioopia kella
üle terve kurdistunud maailma!“
Sest selles maapinnas on peidus suured rikkused.
Aga suur näljahäda on selle võimsa rahva pahupidi pööranud.
Meie tillukesed elud pöörab seesama riik aga peagi õigetpidi.
Me ei ole enam iial endised ega tahagi olla.
Selles paakunud paigas
saame me õppetunde maastikult ja rahvalt, keda me iial ei unusta.
„Vaesus ei ole loomulik.
See on inimese loodud ning seda saab ületada naiste ja meeste tegudega.“
Tõenäolisemalt naiste, kes mõistavad paremini,
et see, kus sa elad, ei tohiks otsustada, kas sa üldse elad.
On meil õigus?
[kõlab „Where the Streets Have No Name“]
Minul ja Alil oli raske Etioopiast tagasi tulla.
Suur osa meist on siiani seal.
Pärast „The Joshua Tree“ ilmumist
hakkas U2 üsna kuulsaks saama.
Saama peavooluks.
Ja meil oli valik, kas seda häbeneda või mitte.
Kuulsus on ju valuuta.
Ja me tahtsime kasutada seda, mida teie meile andsite, enamaks
kui vaid peenes restoranis laua saamiseks.
Kuigi ka sellel on, muide, oma võlu.
Ma liitusin mõne uue kollektiiviga.
Drop the Debt, RED. The ONE Campaign, mis võitleb äärmusliku vaesusega.
The ONE Campaignil oli õigupoolest ainult üks põhimõte.
Sa ei pea teise inimesega igas asjas samal arvamusel olema,
kui te olete samal arvamusel ühel piisavalt olulisel teemal.
See viis kohtumisteni inimestega, kes kontrollivad maailma vaeste rahakotte.
Sellised inimesed on olemas.
Neid nimetatakse valitsuseks. Neid nimetatakse IMF-iks, Maailmapangaks.
See võiks olla hea aeg purustada meievaheline kujuteldav sein...
Tõsiselt?
...ja esitada mõned rasked küsimused minu ajendite kohta.
Selge, prompter jupsib. Teeme pausi.
Kas ma üritan peita oma süütunnet, mida mu pillav elustiil tekitab?
Jah, mu elustiil on tõesti pillav.
Olen ülemakstud, liialt kiidetud, liigselt premeeritud ja ületoidetud rokitäht.
Olen ma silmakirjateener? Jah.
Aga mitte sellel rindel.
Paljudel teistel rinnetel.
Aga silmakirjateenrid saavad teenimatult palju kriitikat.
Silmakirjateenrid käituvad vähemalt vahel õigesti.
Aga lõppude lõpuks...
mis seal üldse vahet on?
Tõsiselt. Keda see huvitab? Motiiv ei ole oluline.
Oluline on tulemus. Olulised on elud.
Oluline on inimeste potentsiaal. Oluline on õiglus.
Kui maailm oleks õiglane, ei oleks heategevust vajagi, nagu paps ütleb.
Aga see pole, nii et andke siis vähemalt rahagi. Andke rahagi.
[kõlab „Desire“]
Päriselt?
Olgu. Nemad sätivad nüüd kaameraid
ja mina võtan ühe õige kange joogi.
Ja me oleme peagi tagasi.
Rakursse on neli,
- praegu otsime kangelase oma. - Hästi.
PIHITOOL
Jah. Kõige ilusamat. Võiksid seal seista.
- Rõõmuga. - Ja meie juhendame sind.
Fookus lähemale silmale.
- Ilus. Lähemale enam ei lähe, ega? - Ei vist.
Seda oleks üsna raske teha, olusid arvestades.
Olgu, pööra ümber, semu.
Jah. Ei, see oli päris hea. Ta teab vaistlikult, mida teha, eks?
Algab kolmas vaatus.
Jaa, väga hea.
„Pihitool“.
Kogu see maailma päästmise teema...
On see tõesti soov teisi teenida, kohusetunne, õigustatud viha
või lihtsalt lapselik iha olla sündmuste keskel,
tähelepanu keskel?
Ja siit küsimus:
kas on võimalik saada laps ja ise lapseks jääda?
On aeg suureks saada.
Seda persse keerata ei või.
Kirg ja voorus
käivad käsikäes.
Ja keegi ei ühenda neid paremini kui minu proua.
„Desire“ tõusis edetabelite tippu.
Ma ei tea, kas need kaks asja on seotud, aga me olime nii õnnelikud,
et saime oma esimese lapse.
Ma ei teadnud, mida ma tundma pean.
Ma ei olnud kindel, kas ma oskan üldse isa olla.
Ma ei teadnud, kas ma suudan isa olla,
sest enda arust ei olnud ma ka suurem asi poeg.
Ütlesin alguses, et Alison Stewartil oli olemas usk.
See naine kirjutas osaliselt selle loo, mida te praegu kuulate.
Kui me Aliga abiellusime,
kolisime me oma vanemate juurest välja.
Nii noored me olimegi.
Me kolisime vanasse kivist torni Iirimaa rannikul,
„Majakasse“.
Ali on valmis ennast avama,
kuid vaid siis, kui sa saabud tema kindluse müüride taha kaitsetuna,
on sul mingitki lootust
tema peaaegu purunematust kaitsest läbi murda.
Sellest tõstesillast pääseb vaid niimoodi üle.
Me polnud kahte aastatki abielus olnud
ja ma nägin oma naist pikkadeks hetkedeks
taandumas ääretusse vaikusesse, mida ta enda sees hoiab.
Ta väitis, et isegi kui ma kodus olin, ei olnud mind tegelikult seal.
Meie iganädalastele jalutuskäikudele promenaadil andis tooni melanhoolia,
kui lained üritasid otsustada, kas nad olid lahkumas või paigale jäämas.
Lahkumas või jäämas.
[kõlab „With Or Without You“]
Sooviga milleski väga hea olla kaasneb varjatud isekus.
Sa üritad ennast tõestada, aga kellele?
Alison Stewart hoolitses mu eest...
mind läbi nähes.
Kui mul veel midagi polnud...
kui ei olnud veel mu nimegi,
teadis tema, mis mul oli...
ja mida mul polnud.
Keskendumisvõime.
Sa ei saa saavutada midagi suurt...
ilma erakordse keskendumisvõimeta.
Aga suures osas on see suutmatus funktsioneerida.
Omamoodi pimedus...
kus sa ei pruugi näha inimest, kes on kohe su kõrval.
Sa võid igatseda publikut...
rohkem, kui sa perekonda igatsed.
Sa ei pruugi tahta loobuda...
tühjusest,
mis andis sulle kõik.
Panin oma raamatule pealkirjaks „Surrender“, „alistumine“,
sest teadsin, et see on sõna, mida ma pean paremini mõistma.
Et see on vastumürk
hädale, mille küüsis ma vaevlesin, mis see ka polnud.
Ja minu jaoks ei tulnud see kergelt.
MIDAGI VEIDRAT VÕI JAHMATAVAT?
Ühel 1999. aasta pühapäeval
olen ma taas koos papsiga Sorrento Lounge'is
ja esimest korda elus
otsustan ma lajatada talle tema enda küsimusega.
Teda sellega rabada.
Midagi veidrat või jahmatavat, paps?
„Mul on vähk.
Ma olen väljuvate lendude terminalis, kui nii öelda võib.
Väga kaua sa enam
mu naljavaeseid nalju taluma ei pea.“
Tohutud kivirahnud kukuvad sulle pähe,
ootamatult, mingi kujuteldava mäe pealt.
Ma arvasin, et hakkasin teda tundma õppima, et meil on veel aega.
Tüüpiline Bob Hewson.
Kui arvasin, et hakkan sind just tundma õppima,
et ma võin mõned vastused saada, lipsasid sa minema.
Beaumonti haigla.
Dublin, 2001. aasta suvi.
Ma näen oma isa haiglavoodis.
Sel korral on see tema, kellel õhk otsa lõppemas on.
Ja ma näen iseennast tema kõrval lamamas,
põrandale asetatud madratsil.
Ta hingab,
aga hingetõmbed muutuvad aina lühemaks,
ta rind on nagu madal haud.
Ta hüüab mu nime,
pidades mind mu vennaks ja vastupidi.
„Paul, Norman. Paul, Norman. Paul.“
Ma hüppan püsti ja kutsun õe.
„On kõik kombes, Bob?“
sosistab ta isale kõrva.
Isa tenorihäälest on nüüdseks saanud lühikesed kiunuvad hingetõmbed.
Igale väljahingamisele järgneb sisin. „Jah. Viige mind siit minema.
Viige mind siit minema. Ma tahan koju minna. Jah.
Jah, ma tahan koju minna. Jah.“
Ütlen: „Kõik on hästi. Kõik on hästi.
Kuidas sul on?“
Kuulake.
Vaikus.
Ma panen oma kõrva ta suu juurde.
Vaikus.
Vaikus, millele järgneb:
„Kasige minema!“
Selles, kuidas isa mu elust väljus, on mingi täiuslik ebatäiuslikkus.
Ma ei usu, et ta käskis mul
või äärmiselt valvsal ööõel minema kasida,
kuigi ma ei välista ka seda.
Tahaksin mõelda,
et ta rääkis koormatega, mida ta suurema osa elust oma turjal kandnud oli.
Ma kahtlustan...
et minagi olen need pärinud,
aga usun, et ma ei pea nendega leppima.
Ja oli ka südamlikkust.
Arvan, et tema uskus, et unistamine
tähendab pettumist.
Ta ei tahtnud, et ma seda taluma peaksin.
See on...
See on hetk, mil sa mõistad, et su isa on su sõber.
Ja et teekond
isast sõbraks on ainus teekond, mida üldse ette võtta tasub,
kui sa oled isa, mida ma olen.
Ja võib vist öelda, et ma sain oma isaga sõbraks
alles pärast ta surma, mis oli päris suur viga.
Kui kujutada seda lugu ette tema vaatepunktist, avab see silmad.
Ta kaotab oma naise.
Ta jääb kahe lapsega üksi
ja üks neist võitleb talle igal sammul vastu,
ründab teda, noh, täie rauaga.
Ja üks neist näitab talle koha kätte,
saavutades kõik, millest tema unistada ei julgenud.
Neil viimastel päevadel, oma vähiga leppides, ütles ta mulle,
et ta oli usu kaotanud.
Ja ta ütles ka, et mina enda oma ei kaotaks.
Et see on minu juures kõige huvitavam asi.
Aga see juhtus, kui ma sirutasin käe...
Ješua.
...ja see asi, millest ma
- nii kõvasti kinni hoidnud olen... - Ješua.
...ei olnud seal. See oli mu elu kõige hirmsam hetk.
Ješua.
[kõlab „Iris (Hold Me Close)“]
[kõlab „Beautiful Day“]
Mul on äärmiselt teadusekauge teooria,
et kui sa kalli inimese kaotad, pärandab ta sulle midagi.
Kingituse.
KINGITUS
Kui ma oma ema kaotasin...
noh...
ma leidsin teid ja te täitsite selle tühimiku.
Pärast isa kaotamist avastasin, et mu hääl oli muutuma hakanud.
Ja ma pidin paratamatult mõtlema,
et bariton, kes ennast tenoriks pidas,
saigi päriselt tenoriks.
Ma ei tea, kuidas.
Põhjuseid on igasuguseid.
Ehk on see kuidagi seotud sõnaga „andestus“.
Ma ei tea, kas ma andestasin oma isale või andestas tema mulle.
Sest ma sündisin, rusikad püsti.
Allaandmine ei ole minu jaoks lihtne.
Alistumine oma bändikaaslastele, oma naisele, oma Loojale,
on võitlus.
Aga mul on piisavalt usku, et loota, ja piisavalt lootust, et armastada.
Ja ma teen seda selle muusika kaudu.
Ja selle kinkis mulle mu isa siin maa peal.
Ja ta jättis mind kummitama ühe oma lemmikmeloodia.
Mõistsin alles hiljuti,
et selle pealkirjas on sama nimi, mida kannab meie kohalik joogikoht
Sorrento Lounge.
„Tule tagasi Sorrentosse.“
Ja selline meloodia.
Ja ma tulengi.
TEATRO DI SAN CARLO NAPOLI
Üks, kaks, kolm, neli.
[kõlab „The Showman (Little More Better)“]
SORRENTO LAHT
IRIS + BOB HEWSONILE
Järgmine osa ei tule meelde.
Kuidas meloodia edasi läheb?
Jätka. Suurepärane.
Üks, kaks, kolm.
Veel üks salm.
LUGUSID ALISTUMISEST
ÕHTU TÄIS SÕNU, MUUSIKAT JA VÄIKSEID KRUTSKEID...
A-st G-sse.
Las refrään kordub.
- Rahul? - Võib sobida küll.
Selge.
- Suurepärane oli. - Nautisin seda.
Tõlkinud Triin Jürimaa