Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
On järjenvastaista ajatella,
että oma tarina kiinnostaisi muita yhtä paljon kuin itseä.
Muistelmien kirjoittaminen on varsinaista omaan napaan tuijottamista.
Olemme kuitenkin tässä.
Haluaisin tänä iltana lukea kohtauksia Surrenderista,
kirjoittamastani omaelämäkerrasta.
Alku on dramaattinen. Se olisi voinut olla dramaattinen loppu.
Nähkääs...
Sydämeni on ollut erikoinen syntymästäni saakka.
Yhdessä sydämeni läpässä -
on kolmen sijasta kaksi liuskaa.
Nämä kaksi heiluriovea alkoivat kenkkuilla jouluna 2016.
Aortta on suurin verisuoni. Se on elintärkeä.
Vuosien stressin jälkeen aorttaani oli kehittynyt laajentuma.
Se oli puhkeamaisillaan -
ja olisi vienyt minut seuraavaan elämään ennen kuin ehdin hyvästellä nykyisen.
Olen siis täällä,
Mount Sinai Hospitalissa New Yorkissa.
Näen itseni pöydällä, joka on ruostumatonta terästä.
Kuuma veri virtaa, sitä roiskuu, ja se sotkee.
Veri tekee niin silloin, kun se ei pidä ihmistä elossa.
Verta ja ilmaa. Verta ja suolia.
Verta ja aivoja tarvitaan juuri nyt.
Kirurgin aivoja ja käsiä. Hän seisoo vieressäni.
Hän etenee ylös rintakehääni -
käyttäen veistään kuin tieteilijä ja teurastaja.
"Miehelläsi on tulivoimaa -
soturin rinnassaan."
"Ompeluun oli käytettävä todella vahvaa lankaa.
Hänen keuhkokapasiteettinsa on 130 prosenttia ikäryhmän normaalitasosta."
Ilma on kestävyyttä.
Ilma on luottamusta suurten haasteiden edessä.
Ilma ei ole halua kavuta Everestille -
vaan kykyä kestää nousu.
Olen nyt ensimmäistä kertaa ilman sitä.
Ilman hengitystä.
Annamme Jumalalle nimiä. Ne ilmaisevat hengitystä.
Jehova. Allah. Jeshua.
En saa henkeä ja olen kauhuissani.
Nimittäin ensimmäisen kerran -
kutsun Jeshuaa -
eikä hän ole paikalla.
On erikoista pyytää pelastusta hiljaisuudelta.
Pyytää, että se tulisi esiin.
Selvittää, onko hiljaisuudella kasvot.
Tällä hetkellä -
Jumala tuntuu kuitenkin kadonneen.
Missä minä olen?
Ilman henkeä.
Ilman rukousta.
Ilman aariaa.
Miten päädyin tänne?
- ["Vertigo" soi] - New York!
74th:n ja Broadwayn kulmassa Beacon valaiskoon tiemme.
Hola!
Kiitos. Uskottelen yhä, että tämä on kirjakiertue.
- Hola. - Hola!
Tervetuloa nokkamiehen show'huni.
Sanoisin, että on hieman transgresivoa -
tavata teidät täällä ilman bändikavereita.
Monet teistä tietävät, että kun U2 lähtee kiertueelle,
puitteet voivat olla suunnattomat.
Jättimäinen kynsi, avaruusasemia ja peilipallositruunoita.
Tänään täällä on pöytä ja tuoleja.
Ja Jacknife Leen yhtye...
MUSIIKKISUUNNITTELIJA
...Kate Ellis sellon ja erityisyyden kera -
ja Gemma Doherty harpun ja muiden taivaallisten äänien kera.
On selvinnyt, että erikoisinta elämässäni -
ovat läheiseni.
Tapasin useimmat heistä saman viikon aikana.
Aloitin yhteiselämän vaimoni Alin kanssa -
samalla viikolla kuin liityin U2:een.
Se on totta. Anteeksi, kulta.
Koko elämäni ratkesi yhden viikon aikana lukiossa.
Tavallaan.
["City of Blinding Lights" soi]
Alison Patricia Steward uskoi. Oli järjetöntä, että hän uskoi minuunkin.
Tämä 15-vuotias tyttö ei pelkästään joutunut sietämään pirullisia unelmiani.
Hän myös rohkaisi poikaystäväänsä ja kertoi kaikille mahdollisille -
bändin menestyvän, kun tunsin itseni hyvin mitättömäksi.
Nämä ovat pienen rocktähden suuria tarinoita.
Unelmoin silloin tällaisesta tulevaisuudesta.
Se on todella hienoa.
Viime aikoina olen unelmoinut menneisyydestä.
Menneisyydestä, joka estäisi ehkä nykyisyyden.
Näen äitini toruvan minua.
"Teet numeron itsestäsi."
Haluan kuitenkin elämältäni sitä.
Isäni pyörittelee silmiään.
Isäni oli katolilainen,
mutta hän piti protestanttien jutuista, kuten äidistäni.
Kun he menivät naimisiin, isäni perhe ei tullut häihin.
Irlanti oli niihin aikoihin kaunainen paikka,
mutta Bob ei paljon piitannut ulkomaailmasta.
OOPPERA NIMELTÄ BOB HEWSON
Isäni oli tenori. Erittäin hyvä tenori.
Hänen laulunsa kosketti ihmisiä.
Jotta voisi koskettaa muita musiikillaan, musiikin on ensin kosketettava itseä.
Näen isäni seisomassa 10 Cedarwood Roadin olohuoneessa -
stereoiden ääressä äitini neulepuikot käsissään -
johtaen kapellimestarina Beethovenia, Mozartia ja Verdiä.
Juuri nyt hän kuuntelee La Traviataa.
["Libiamo ne' lieti calici" soi]
Teatro di San Carlon näyttämöllä Sorrentossa.
Hän ei tunne tarinaa täysin -
mutta aistii sen.
Isän ja pojan kiistan, rakastettujen eron ja paluun yhteen.
Hän aistii ihmiselämän epäoikeudenmukaisuuden.
Musiikki tekee hänet murheelliseksi.
Yritän lähes koko elämäni selvittää isäni mielessä soinutta oopperaa.
Hän ei huomaa juuri mitään muuta,
etenkään minua, kymmenvuotiasta, joka tuijottaa häntä.
Jos haluaa lapsensa laulavan tulevaisuudessa stadionkonserteissa,
on pari tapaa edetä.
Hänelle voi sanoa, että hän on lahjakas ja maailman on kuultava hänen äänensä.
Se on italialainen menetelmä.
Hänet voi myös jättää täysin huomiotta.
Se on ehkä irlantilainen menetelmä, ja se päti minun kohdallani.
Janosin isäni huomiota.
Halusin hänen ajattelevan, että minäkin aistin musiikin.
Hän ei kuullut minua,
joten lauloin yhä kovempaa.
Voitaisiin oikeastaan sanoa, että lauloin tieni tänne teidän eteenne.
Kiitos, isä.
Isälläni oli oikein hyviä syitä uppoutua omaan maailmaansa.
Tarvitsemme harppua seuraavaa osuutta varten.
Se on traaginen.
Äitini Iris kuoli, kun olin 14-vuotias.
Näin hänet viimeistä kertaa elossa oman isänsä hautajaisissa.
Kuulostaa melkein liian irlantilaiselta,
mutta tämä on tarinani. Se on osa minua.
Kun isoisäni ruumisarkkua laskettiin maan uumeniin,
äitini luhistui.
Katsoin, kun isäni ja vanhempi veljeni kantoivat äidin autoon -
ja ajoivat hänet sairaalaan, jossa hän kuoli valtimonpullistumaan.
Sellaista tapahtuu.
Tunsin olevani hyödytön, joten rukoilin.
Isäni reagoi tragediaan siten, ettei hän enää koskaan puhunut äidistä.
Kun Iris oli poissa, kodistamme tuli oma oopperansa.
Olin loukussa talossa,
jossa kolme miestä elivät raivon ja alakulon vallassa.
Talossa, jossa surumme nimeä ei koskaan sanottu ääneen.
Iris.
Äitini nimi on Iris.
Talostamme tuli hiljaisuuden syöveri, johon olisin hukkunut,
ellei isoveljeni Norman olisi heittänyt minulle pelastusrengasta.
Hän antoi minulle kitaransa.
Kilven. Aseen. Uskotun läheisen.
Toisen äänen, jolla rukoilla. Musiikin.
["Glad to See You Go" soi]
Hypin olohuoneessa -
Ramonesin Leave Home -albumin tahdissa.
Biisit ovat yksinkertaisia, mutta ne kuvaavat omia tunteitani.
Niin yksinkertaisia biisejä voisin kirjoittaa jopa itse.
On 10. toukokuuta vuonna 1978. Minun 18-vuotispäiväni.
Emme juhli sitä.
Isä haluaa sen sijaan jutella työn hankkimisesta.
Työn.
Tiedän, että jos voisin tehdä jotain, mitä rakastan,
minun ei tarvitsisi työskennellä päivääkään.
Siihen vaaditaan kuitenkin taitoja,
eikä minulla ole niitä. En ole hyvä missään.
Olen riittävän fiksu tietääkseni, etten ole riittävän fiksu.
Ramonesin jäsenet ovat riittävän fiksuja esittääkseen tyhmää.
Ehkä minun on kuunneltava vielä enemmän Ramonesia.
Tämä on päivä, jolloin kirjoitan ensimmäisen rockbiisini.
U2:n ensimmäisen singlen. Se on pelastukseni.
Sen nimi on "Out of Control".
["Out of Control" soi]
Hei, osaan tämän.
"Rumpali etsii soittajia bändiin."
Kerronpa teille Larry Mullen Jr:sta.
Kun Larry Mullen on huoneessa, hän tekee moniin tulijoihin vaikutuksen,
koska hän on tyylikäs ja hyvännäköinen ihmislajin edustaja,
mutta toisaalta myös siksi, että hän suhtautuu epäilevästi ihmisiin,
jotka hän näkee -
ympärillään huoneessa,
ja huonona päivänä hän ehkä myös kyseenalaistaa heidät täysin.
Mutta silloin kun Larry rakastaa ihmisiä, hän rakastaa heitä täysillä,
ja olen kiitollinen hänen antamastaan rakkaudesta.
Seuraavaksi David Evans.
Joskus vastasyntyneelle annettu nimi ei olekaan oikea nimi, vai mitä?
David Evans oli aina Edge.
Vuonna 1976 hän oli 15-vuotias, vuoden minua nuorempi.
Hän nojaili seinään Mount Temple Comprehensivessa -
näppäillen kitaralla vaikeaa riffiä.
Hän oli tulevan vaimoni Alison Stewartin luokalla.
Sanottiin, että he olivat luokka-asteen fiksuimpia.
Hän oli kuulemma ihastunut Alisoniin, ja he olivat ehkä käyneet kävelyillä.
Päätin heti silloin pitää tätä kitaraneroa silmällä.
Seuraavaksi esittelen Adam Claytonin,
todellisen rock-uskovaisen.
Vain yksi käsky: neljä kieltä on parempi kuin kuusi.
Hänellä oli tyyliä, asennetta ja kunnianhimoa.
Ainoa ongelma oli, ettei hän osannut soittaa.
Eikä sekään ollut ongelma, koska minä en osannut laulaa.
["Stories for Boys" soi]
U2:n treenikämppä oli pieni mökki -
hautausmaan kupeessa Dublinin kreivikunnan pohjoisosassa.
Äitini oli haudattu sinne. Kutsuimme kämppää keltaiseksi taloksi.
Tänään olen huutanut bändikavereilleni, eikä kerta ole ensimmäinen.
Unohtakaa Irlannin puolisotilaallinen roihu. Ei.
Tänä talven 1978 päivänä -
ihmiskunnan tärkein ongelma on,
että tämän bändin soittajat eivät ole tarpeeksi hyviä,
aivan kuin minä itse olisin.
Yritän selittää heille, miten innoissani olen -
Public Image Ltd:n biisistä.
Selitän kuin asiantuntija, että mahtava biisi -
voidaan kirjoittaa kahden kielen ja kahden soinnun varaan.
Yritän saada Edgeä tuottamaan aivoihin uppoavan sähköporan äänen,
kuin menneisyyden ruhon halkaisevan moottorisahan.
Edge ei tartu herjaan.
Edgen kärsivällisyys on nimittäin lopussa, ja minä alan herjata yhä pahemmin,
niin pahasti, että otan Gibson Explorerin ja nostan sen hänen päänsä yli -
omaan kaulaani -
ja alan tuottaa vaarallisen vinkuvaa ääntä.
"Jatka vain", Edge sanoo. "Anna tulla. Se on melkein valmis."
Pidätkö siitä?
"En ole varma, mutta tuo kuulostaa siltä, että hammaslääkäri poraa aivoja.
Anna kitara minulle. Yritän kehitellä sitä."
Tänä sekä itsekeskeisyyden että nöyryyden täyttämänä hetkenä -
alkaa muodostua biisi.
Sen nimeksi tulee "I Will Follow".
Jos kävelet pois, kävelet pois. Kävelet pois, kävelet pois.
Se on rytminen koukku. Kuin wah-pedaali.
Kävelet pois, kävelet pois, kävelet pois. Minä seuraan.
Edge hioo graffitistani -
Rafaelin Madonnan ja lapsen,
ja Larry ja Adam kehittävät kokonaisuutta entisestään.
Se on totta.
Keksitään juttu, jonka me osaamme mutta kukaan muu ei osaa.
Adam, osaat sen.
Me osaamme sen.
Edge, me osaamme tämän.
Adam, Larry, jos kävelet pois, kävelet pois.
Jos kävelet pois, kävelet pois.
["I Will Follow" soi]
Rummuissa Larry Mullen.
Bassossa Adam Clayton, Edge.
"I Will Follow."
Hitto. Anteeksi, Edge, Larry ja Adam.
Olin täysi idiootti.
Yritän edelleen muuttua.
Totuus on,
että olette upeita.
Mutta kukaan treenikämpällä olleista, minä mukaan luettuna, ei ajatellut,
että Iris Hewson oli haudattu -
alle kymmenen metrin päähän.
Kun harjoittelimme keltaisessa talossa,
en ajatellut häntä koskaan.
En käynyt haudalla kertaakaan.
Tuntui, ettei hän ollut kuollut -
vaan pahempaa.
Me teimme Iriksestä näkymättömän, mutta häntä ei voinut kieltää.
Ei musiikissa.
["Iris (Hold Me Close)" soi]
Iris seisoo eteisessä.
Hän sanoo, että pystyn kaikkeen.
IRIS HERÄÄ PAINAJAISEENI
Älä pelkää maailmaa.
Sitä ei ole.
Iris leikkii rannalla.
Hän hautaa pojan -
hiekkaan.
Iris sanoo, että koidun -
hänen kuolemakseen.
Mutta se en ollut minä.
Kerronpa jotain -
irlantilaisen mielen geometriasta ja maantieteestä.
Irlantilaisen mielen paras vertauskuva on irlantilainen pubi.
Sinne mennään unohtamaan, mutta lopulta siellä hukutaan muistoihin,
suola-etikkasipseihin -
ja tummaan olueen.
Finnegan's ei ole vain kantapaikkani.
Se on oma maansa, ja siellä on omat lait ja tavat.
Se on Dan Finneganin ja hänen poikiensa valtakunta.
Se on perustuslaillinen monarkia, jossa Dan on valtionpäämies -
ja hänen poikansa johtavat hallitusta.
Siellä sovelletaan ankaria sääntöjä ja kunnioitetaan perinteitä.
Itse asiassa oopperaa -
ja miehiä, jotka osaavat ehkä pukeutua tweediin,
kuten isäni Bob.
Finnegan'sin valtiossa... Kuten isäni Bob.
Finnegan'sin valtiossa on pieni Italian konsulaatti,
Sorrento Lounge.
Tapasin isäni siellä sunnuntaisin drinkin ääressä.
Tilasin tuopin.
Hän, katolilainen, tilasi protestanttisen Black Bush -viskin.
Se on jo hienovarainen merkki. Brendan Robert Hewson oli oma herransa -
ja lausui aina upeat ensimmäiset sanat.
"Onko mitään outoa tai sävähdyttävää?"
Outo tai sävähdyttävä -
ei kuvastanut kiinnostusta rocklaulajan vauhdikkaaseen elämään.
Yleensä me istuimme hiljaa.
Yritän tehdä vaikutuksen.
Entäpä se, että Luciano Pavarotti soitti minulle?
Onko se mielestäsi outoa tai sävähdyttävää?
"Sävähdyttävää tietenkin.
Ja outoakin. Miksi suuri tenori soittaisi sinulle? Ei pahalla."
En pahastu. Itse asiassa hän haluaa uuden biisin.
"Soittiko hän väärään numeroon?"
Ei. Hän haluaa minun -
tekevän hänelle biisin Edgen avustuksella.
Ei Gilbertin ja Sullivanin tai Rodgersin ja Hammersteinin.
Minun, B-o-n-o-n, Paulin.
"Sinunko? Baritonin, joka luulee olevansa tenori?"
Minun.
Pavarotti haluaa minulta biisin. Kuka nyt on idiootti?
"Hän on."
EMMEKÖ VOI MUUTTAA MAAILMAA JA PITÄÄ HAUSKAA?
Mount Temple Comprehensive School oli tunnustukseton -
yhteinen koulutuskokeilu.
Lahkoihin jakautuneessa maassa, joka oli sisällissodan partaalla,
katolilaiset ja protestantit olivat koulussamme samalla luokalla.
Meitä rohkaistiin olemaan oma itsemme -
ja käyttämään luovuuttamme sekä omia arkivaatteitamme.
Ja siellä oli myös tyttöjä -
arkivaatteissaan.
Ironista kyllä, vaikka tämä ympäristö oli tunnustukseton,
uskonto soluttautui elämäämme.
Meillä oli läheiset välit Shalom-nimiseen kristittyyn radikaaliryhmään.
Heidän mielestään vakiintuneet kirkot olivat erkaantuneet Jeesuksesta -
ja niistä oli myös tullut este Jeesukselle.
Kun U2 alkoi menestyä,
muinainen kristitty veljeskunta vihjaili musiikkimme olevan kevytmielistä -
ja omahyväistä.
Eli toisin sanoen hauskaa.
Kysyimme, emmekö voi muuttaa maailmaa ja pitää samalla hauskaa.
"Ette. Teidän on valittava tämän ja tulevan maailman välillä."
Lopulta saimme siitä tarpeeksemme, etenkin Edge.
Hän ei kestänyt jännitettä, joka syntyi elämästä Jeesuksen opetuslapsena -
ja Joey Ramonen apostolina.
Hän päätti lopulta jättää bändin.
Minäkin tunsin ristiriitaa.
En halunnut jatkaa U2:sta ilman Edgeä.
Larry ymmärsi meitä molempia.
Adam ei ymmärtänyt.
Lopettaisimme yhteen albumiin kuten Sex Pistols.
Meidän oli vain kerrottava managerille.
Olenko kertonut Paul McGuinnessistä?
Paul McGuinness on rockin Winston Churchill.
Hän lähti sotaan U2:n puolesta.
Hän oli juuri vienyt meidät maailman ympäri,
joten emme olleet innoissamme joutuessamme kertomaan,
että hajottaisimme hänen lempilapsensa teini-iän kynnyksellä.
Hän kuitenkin kuunteli meitä.
Hän vaikeni,
alkoi nykiä ja läimäytti kasvoja. Omiaan.
Sitten hän sanoi:
"Onko tämän perusteella tulkittava, että puhuitte Jumalalle?
Tuota noin. Ehkäpä, kun soitatte Jumalalle uudelleen,
voisitte kysyä häneltä, oli hän mies tai nainen,
onko sopivaa, että maanpäällinen edustajanne, eli minä,
rikkoo laillisen sopimuksen.
Kysyn, olisiko Jumala laittanut teidät rikkomaan laillisen sopimuksen.
Minä olen allekirjoittanut kiertuesopimuksen puolestanne.
Millainen Jumala sellainen on?"
Helkkarinmoinen neuvottelija, Paul McGuinness.
Ei olisi ensimmäinen kerta, kun Jumalan suuhun laitetaan sanoja.
Kiertue toteutui.
Olin niin innoissani,
että sain taivuteltua 21-vuotiaan tyttöystäväni naimisiin.
Uskomatonta, mutta hän suostui.
Edgekin piti hauskaa,
mutta hän ei ollut vieläkään varma, halusiko alalle,
jossa on paisuneita egoja ja sietämättömiä persoonia.
Kysyin, voisiko hän tehdä poikkeuksen minun takiani.
Murtosointujen kautta -
Edge alkoi kehittää luonnosta biisistä.
Eikä pelkkää biisiä vaan karttaa. U2:n tietä eteenpäin maailmassa.
"Sunday, Bloody Sunday" oli The Clashin ja uskonnollisen taiteen kohtaaminen.
Sen tavoitteena oli kuitenkin verrata alkuperäistä ensimmäistä pääsiäispäivää -
neljäntoista aseettoman mielenosoittajan joukkomurhaan Derryn kaupungissa.
Edge oli asunnossaan Dublinissa,
ja minä morsiameni kanssa Jamaikalla. Tein sanoituksia uusiin biiseihin -
ja selitin Alille, miksi häämatka-albumin nimeksi tulisi War.
["Sunday, Bloody Sunday" soi]
Esiintyjistä on tiedettävä,
että kykenemme totuutta tavoitellessamme suurempiin valheisiin kuin useimmat.
Kippis.
Viihdealaa.
Sorrento Loungessa -
isäni aloitti yleensä keskustelun näin.
SORRENTO LOUNGE (JÄLLEEN)
"Onko mitään outoa tai sävähdyttävää?"
Kaikki on outoa ja sävähdyttävää.
"Olet oikeassa. Tulin tänne tänään taksilla.
Kuljettaja kysyi, minne menen ja tunnenko Bonoa.
Sanoin: 'En. Tunnetko sinä?'"
"Toki, kaikki täällä tuntevat Bonon. Eikö hän ole Pavarottin vainoama?"
"Pavarottin vainoama.
Tuota en ole kuullutkaan. Paparazzinko?"
Hassua, että puhut siitä.
Itse suuri "Paparazzi" soitti minulle jälleen kotiin.
Tällä kertaa hän haluaa meidän esiintyvän kanssaan kotikaupungissaan Modenassa -
ja keräävän rahaa Bosnian sodan pakolaisille.
Voiko sellaisesta kieltäytyä?
"Voisitko kerrankin tehdä niin kuin käsketään?"
Haluan tehdä siten.
Bändi kuitenkin sanoo, etten saa keskittyä muuhun,
jotta U2:n albumi valmistuisi -
Pavarottin biisien sijaan.
Kerronpa bändistä jotain,
mitä edes isäni ei ymmärrä.
Yleinen käsitys on, että olen U2:n johtohahmo. Kunpa vain.
Äänestin, että U2:n pitäisi olla oikea demokratia.
Olen siis nyt bändissä, jonka kolme muuta jäsentä -
ajattelevat kukin olevansa U2:n johtaja.
Kun haluan tehdä jotain,
he eivät välttämättä halua tehdä samaa.
Oli miten oli, kerron tästä isälle.
Koko bändi oli studiossa Hanover Quayllä,
ja puhelin soi.
"Bono. Miten voit?
Oletko uupunut huipulle kapuamisesta?
Oletko palannut vuorelta rockin lakitaulujen kera?"
Uusi albumi. Olemme myöhässä kuten aina.
"Kerroit sen, ja Bono-hyvä, tulin auttamaan sinua."
Anteeksi? Oletko Dublinissa?
"Olen juuri nyt Irlannin tullissa.
Sanoin, ettei minulla ole muuta tullattavaa -
kuin rakkauteni Bonoa, Edgeä, Jamesiä ja Larryä kohtaan.
Tällä hetkellä ainoa tehtäväni on -
auttaa näitä hienoja miehiä."
Maestro. He ovat hienoja,
ja tämä on suuri kunnia, mutta hetki ei ole hyvä.
"Eivätkö he pidä minusta?"
Pahempaa. He eivät välitä.
He ovat punk-rockin perillisiä.
He todennäköisesti epäilevät, että tulit -
taivuttelemaan heitä Modenan-matkaan.
"Miten ikävää.
Tulin nöyränä ja vilpittömänä,
ja tarkoitusperäni kyseenalaistetaan."
Ei. Kyse ei ole siitä.
"Perfetto. Olen matkalla."
Vittu.
Menen Edgen, Adamin ja Larryn luo.
Sanon, että mies on maailmanhistorian paras laulaja -
ja on suuri kunnia, että hän tulee luoksemme puolen tunnin päästä.
"Puolen tunnin päästäkö? Hän tulee sinun takiasi", sanoo Larry.
"Ei meidän takiamme."
"Tämä on jonkinlainen temppu", sanoo Adam.
"Hän tulee varmaan valokuvaajan kanssa. Meitä ei pakoteta."
Mitä teette? Piiloudutteko?
"Emme piiloudu", sanoo Edge.
Adam ja Larry sanovat yhteen ääneen:
"Teemme juuri niin. Me menemme piiloon."
Anteeksi?
Ja sitten kaksi aikuista miestä piiloutuu Luciano Pavarottilta.
Ovikello soi,
ja hän seisoo siellä. Voi luoja.
Historian paras laulaja...
Kuvausryhmän kanssa.
Noin kahdeksan innokkaan italialaisen. Yksi heistä itkee.
"Bono. Edge.
Missä James ja Larry ovat?
Tässä ovat ystäväni Rai Unosta. Heillä on satelliittiantenni,
jos päätämme julkistaa tiedon Modenan show'sta.
Kun nyt olemme kaikki yhdessä."
"Missä maailmankolkassa -
suuri Pavarotti koputtaa ovelle -
eikä häntä päästetä sisään? Onko maailma täysin sekaisin?"
Isä, minun maailmankolkassani hänet päästettiin sisään.
Samoin Edgen maailmankolkassa.
Me olemme lähdössä Pavarotti & Friends -konserttiin -
Modenaan tukemaan War Child -järjestöä.
Kyllä vain.
Adam ja Larry eivät tule mukaan,
mutta haluaisitko sinä tulla?
"Oikeastiko?
Selvä,
on parasta, että mukaan tulee edes yksi kunnon tenori."
Ja sitten...
Maailmanhistorian hienoin ääni.
Modenan ihme oli kuitenkin muutos,
joka tapahtui Brendan Robert Hewsonissa, irlantilaisessa katolilaisessa isässäni.
Syy ei ollut Luciano Pavarotti -
vaan nainen hänen käsipuolessaan, Walesin prinsessa Diana.
Kerron niille, jotka eivät tiedä, että Edgen perhe oli walesilainen,
joten he olivat innoissaan tavatessaan Walesin prinsessan.
Edge usutti minut kysymään isältä, ja minä kysyin.
Isä, haluatko tavata, Lady Din?
Evansit kysyvät.
"Mitä? Miksi haluaisin tavata brittien kuningasperheen jäsenen?
Voisit yhtä hyvin kysyä, haluanko tavata lottovoittajan."
Selvä. Ymmärrän. Kysyinpä vain.
Seuraavaa tapausta ei olisi voinut keksiä.
Isä oli vaunussamme -
muttei syönyt Pavarottin tarjoamia italialaisia eksoottisia leikkeleitä,
joiden nimiä emme osanneet ääntää.
Isäni kääntyi ympäri,
ja Diana oli yhtäkkiä siinä.
Hän oli koroissaan 180-senttinen,
kuin norsunluuta.
Diana lähestyi isää kuin hidastetusti.
"Päivää. Miten voitte?"
Isä suli.
Järkytys brittien kuningasperheen jäsenen tapaamisesta -
muuttui hetkessä teini-ihastukseksi.
"Oikein hyvin. Kiitos kysymästä.
On ilo tavata teidät."
Kahdeksansadan vuoden sorto hävisi kahdeksassa sekunnissa.
Jos olette joskus miettineet kuninkaallisten hyödyllisyyttä,
kuten monet irlantilaiset ovat,
vetoaisin tähän tapaukseen.
Yksi prinsessa 800 vuoden sortoa vastaan, ja olemme tasoissa.
(IRLANTILAINEN) YLPEYS
Kun pääsemme kotiin,
isä puhuu yhä prinsessa Dianasta -
mutta muuttaa tarinaa.
"On sanottava, että hän tekee paljon hyvää,
mutta hyväntekeväisyys ei ole tärkeintä -
vaan oikeus, eikö vain?
Hyväntekeväisyyttä ei tarvittaisi, jos maailma olisi oikeudenmukainen."
Alkaako isä ymmärtää poikaansa?
"En menisi niin pitkälle,
mutta kuulin kappaleesi 'Pride' radiossa,
ja se taisi vedota minuun."
Saimme kutsun Live Aidiin sen ansiosta.
Bob Geldof sanoi antaneensa minulle takatukkani anteeksi kuultuaan biisin.
Kun U2 käveli lavalle Live Aidissä,
näimme valkoisten antautumislippujen meren.
Ne myös liehuivat tuulessa,
ja anteliaisuuden henki läpäisi väkijoukon.
Tuntui, että punk-rukouksemme olivat saavuttaneet täyttymyksensä.
Tiedättehän?
Rukoukset rauhan puolesta.
Nälän kokeminen on nimittäin sotaa itseä vastaan.
Se on sotaa sitä maaperää vastaan, jolla kävelee.
Se on totta.
["Pride (In the Name of Love)" soi]
Wembley Stadium, Lontoo.
Ajatus lähetetään eri puolille maailmaa.
Entä jos me olisimme maailma?
Entä jos voisimme ruokkia maailman?
Mitä muuta?
Mitä muuta voisimme tehdä rakkauden nimessä?
Mietin kysymystä yhä -
ja haluan yhä tietää vastauksen.
Live Aidillä ja oheiskonserteilla kerättiin 250 miljoonaa dollaria,
mutta Afrikan maat maksoivat saman summan -
meille kaikille joka viikko -
vanhoilla lainoilla, jotka me pakotimme ottamaan kylmän sodan aikaan.
"Joka vitun viikko", kuten Bob Geldof sanoisi.
Opin siitä jotain hyvin tärkeää.
Epäoikeudenmukaisuus naamioidaan usein huonoksi onneksi.
U2:n nokkamiehenä tajusin,
että jos U2 -
kirjoittaisi suuria biisejä suurista aiheista,
tarvitsisin suuremmat aivot.
Pikemminkin ohjelmistopäivityksen -
kuin paluun koulun penkille. Teidän ei oikeastaan tarvitse nauraa.
Ei se mitään.
Menin Afrikkaan vaimoni kanssa.
Ali ja minä työskentelimme -
orpokodissa Ajebarissa Etelä-Wollossa Etiopiassa.
Vuoden 1985 syksyllä.
Maaseudun väestö ponnisteli selviytyäkseen ilman ruokaa ja vettä.
Heidän maailmansa oli kääntynyt heitä vastaan.
Maa, joka oli heidän elantonsa lähde, oli hedelmätön.
Tsegaye: "Olen lähde, olen Niili,
olen afrikkalainen, olen alku!
Olen runoilija, olen laulu
Olen Etiopia, joka 'ojentaa kätensä anellen Jumalaa'
Oi, Niili, olet kaunopuheisuus, joka soittaa Etiopian kelloa -
halki kuuron maailman!"
Koska tähän maahan on haudattuna suuria rikkauksia.
Mutta suuri nälänhätä on kääntänyt tämän hienon kansakunnan nurin.
Sama maa on myös kääntämässä pikkuruiset elämämme oikeaan suuntaan.
Emme ole enää koskaan samoja emmekä haluakaan olla.
Kuivuuden keskellä -
opimme maisemasta ja kansasta asioita, joita emme voi koskaan unohtaa.
"Köyhyys ei ole luonnollista.
Se on ihmisen aiheuttamaa, ja se voitetaan vain naisten ja miesten voimin."
Todennäköisemmin naisten, jotka ymmärtävät paremmin,
että asuinpaikan ei pitäisi määrittää oikeutta elämään.
Olemmeko oikeassa?
["Where the Streets Have No Name" soi]
Paluu Etiopiasta oli vaikea Alille ja minulle.
Suuri osa meistä on oikeastaan yhä siellä.
The Joshua Treen jälkeen -
U2:sta alkoi tulla tunnettu.
Hieman valtavirtainen.
Meidän oli joko nolostuttava siitä tai ei.
Kuuluisuudesta on hyötyä,
ja halusimme käyttää teidän antamaanne johonkin muuhun -
kuin pöytään hienossa ravintolassa.
Sekään ei kuitenkaan ole nyrpistelyn aihe.
Liityin uusiin bändeihin.
Drop the Debt, RED ja ONE Campaign. Taistelimme äärimmäistä köyhyyttä vastaan.
ONE Campaignissa oli vain yksi ajatus.
Kaikesta ei tarvitse olla samaa mieltä,
kunhan asia, josta ollaan samaa mieltä, on riittävän tärkeä.
Tämä johti tapaamisiin niiden kanssa, jotka hallitsevat maailman köyhien rahoja.
Sellaisia ihmisiä on.
Hallituksessa, Maailmanpankissa ja Kansainvälisessä valuuttarahastossa.
On ehkä aika murtaa illuusio...
Oikeastiko?
...ja kysyä rankkoja kysymyksiä tarkoitusperistäni.
Selvä. Teleprompterissa on virhe.
Yritänkö salata syyllisyyteni ylenpalttisesta elämäntavasta?
Kyllä, se on ylenpalttinen.
Olen ylipalkattu, yliarvostettu, ylipalkittu ja ylisyötetty rocktähti.
Olenko tekopyhä? Kyllä.
Mutten tällä rintamalla.
Monilla muilla rintamilla kyllä.
Sanonpa, että tekopyhät saavat huonon maineen.
Tekopyhät toimivat toki oikein ainakin jonkin aikaa.
Lopulta kuitenkin...
Mitä väliä sillä on?
Oikeasti. Kuka siitä välittää? Vaikuttimilla ei ole merkitystä.
Tuloksilla on. Ihmishengillä on merkitystä.
Samoin ihmisen potentiaalilla ja oikeudenmukaisuudella.
Kuten isä sanoi, hyväntekeväisyyttä ei tarvita oikeudenmukaisessa maailmassa.
Maailma ei kuitenkaan ole sellainen, joten pyydetään maksu.
["Desire" soi]
Oikeastiko?
Selvä, kamerat vaihdetaan nyt,
ja minä otan hyvin vahvan drinkin...
Palaamme pian.
Neljä linssiä.
- Etsimme sankarikuvakulmaa. - Selvä.
TUNNUSTUKSET
Hienointa. Haluamme, että seisot tuossa.
- Mielelläni. - Ohjaamme sinua.
Tarkennamme lähelle.
Hienoa. Emmehän mene tätä lähemmäs?
Emme kai.
Se voi olla hieman vaikeaa rajoitusten takia.
Käänny ympäri.
Tuo on hyvä. Hän osaa tämän luontaisesti.
Kolmas näytös.
Selvä. Hyvä.
Tunnustukset.
Onko maailman pelastamisen taustalla -
halu palvella, velvollisuuden tunne, oikeutettu viha -
vai lapsellinen halu olla toiminnan ytimessä?
Huomion keskipisteessä.
Herää kysymys,
voiko lapsen saanut pysyä itse lapsena.
On aikuistuttava.
En voi epäonnistua tässä.
Halu ja hyve -
ovat sidoksissa toisiinsa,
eikä kukaan hallitse niitä paremmin kuin vaimoni.
"Desire" oli listaykkönen.
En tiedä, liittyivätkö asiat toisiinsa, mutta olimme innoissamme.
Saimme ensimmäisen lapsemme.
En tiennyt, mitä tunnen.
En tiennyt, miten osaisin olla isä.
En tiennyt, osaanko olla isä,
koska en ajatellut olleeni hyvä poika.
Sanoin alussa, että Alison Stewart uskoi.
Tämä nainen kirjoitti osaltaan tarinaa, jota kuuntelette.
Kun Ali ja minä menimme naimisiin,
muutimme lapsuudenkodeistamme.
Olimme hyvin nuoria.
Muutimme Irlannin rannikolle vanhaan kivitorniin,
majakkaan.
Ali voi avata sisimpänsä -
mutta tekee sen vain, jos lähestyjä itse on haavoittuvainen.
Silloin voi saada mahdollisuuden haastaa -
hänen lähes läpitunkemattoman puolustuksensa.
Se on ainoa tie laskusillan yli.
Häistä oli alle kaksi vuotta,
kun näin, miten vaimoni vaipui pitkiksi ajoiksi -
valtavaan hiljaisuuteen, jota hän vaalii sisällään.
Hän antoi ymmärtää, etten ollut kotona, vaikka olinkin.
Viikoittaiset kävelymme rantakadulla huokuivat haikeutta,
aivan kuin aallot olisivat epäröineet, lähteäkö vai jäädä.
Lähteä vai jäädä.
["With Or Without You" soi]
Haluun menestyä kätkeytyy itsekkyyttä.
Kenet oikein yritän vakuuttaa?
Alison Stewart hoiti minua -
näkemällä sisimpäni.
Ennen kuin olin mitään,
ennen kuin tulin kuuluisaksi,
hän tiesi, mitä olen -
ja mitä en ole.
Keskittyminen.
Missään ei voi olla hyvä -
ellei siihen keskity hyvin.
On myös paljon häiriöitä.
Tavallaan sokeutta,
jolloin ei näe ihmistä vierellään.
Voi haluta yleisöä -
enemmän kuin perhettä.
Ei ehkä halua luopua -
tyhjyydestä,
joka antoi itselle kaiken.
Annoin kirjalleni nimen Surrender,
koska tiesin, että minun oli ymmärrettävä sana paremmin -
ja se oli vastalääke -
taudille, josta kärsin.
Se ei onnistunut itsestään.
ONKO MITÄÄN OUTOA TAI SÄVÄHDYTTÄVÄÄ?
Eräänä sunnuntaina vuonna 1999 -
olin jälleen Sorrento Loungessa isän kanssa -
ja ensimmäistä kertaa koskaan -
päätin johtaa hänet ansaan hänen omalla kysymyksellään.
Yllättää hänet.
Onko mitään outoa tai sävähdyttävää, isä?
"Minulla on syöpä.
Minä olen niin sanoakseni lähtökuopissa.
Et joudu kestämään huonoja vitsejäni enää kovin kauan."
Kuin suuret kivenlohkareet olisivat pudonneet niskaani -
noin vain, kuvitteelliselta vuorelta.
Ajattelin, että tutustuisin häneen ja että aikaa olisi.
Onpa Bob Hewsonin tapaista.
Kun aloin vihdoin tutustua sinuun -
ja ajattelin saavani vastauksia, sinä livahdit pois.
Beaumont Hospital.
Dublin, kesä 2001.
Näen isäni sairaalan vuoteessa.
Tällä kertaa hän ei enää saa henkeä.
Makaan hänen vieressään -
patjalla lattialla.
Hän hengittää,
mutta hänen hengityksensä muuttuu pinnalliseksi -
kuin hauta hänen rinnassaan.
Hän huutaa nimeäni -
sekoittaen minut veljeeni ja päinvastoin.
"Paul, Norman. Paul."
Ponkaisen pystyyn ja kutsun sairaanhoitajan.
"Oletko kunnossa, Bob?"
Hän kuiskaa isän korvaan.
Isän tenori on kutistunut lyhyiksi vinkuviksi henkäyksiksi.
Uloshengitystä seuraa pihinä. "Kyllä. Viekää minut pois.
Viekää minut pois täältä. Haluan mennä kotiin.
Kyllä, haluan mennä kotiin."
Sanoin: "Kaikki on hyvin.
Onko sinulla kaikki hyvin?"
Kuule.
Hiljaisuus.
Laitan korvani hänen suunsa lähelle.
Hiljaisuus.
Hiljaisuutta seuraa:
"Painu vittuun."
On jotenkin täydellisen epätäydellistä, miten isäni katosi elämästäni.
En usko, että hän käski minun -
tai hyvin valppaan sairaanhoitajan, joka oli yövuorossa, painua vittuun,
mutten sulje sitä poiskaan.
Haluaisin ajatella,
että sanat oli osoitettu taakoille, jotka olivat painaneet häntä lähes aina.
Minusta tuntuu,
että olen perinyt ne,
mutta uskon, että minulla on valinnanvaraa tässä asiassa.
Oli myös hyväntahtoisuutta.
Hän uskoi varmaan, että unelmointi -
johtaa pettymykseen.
Hän ei halunnut minun kokevan sitä.
Tällaista on...
Tällaista on tajuta, että oma isä on ystävä.
Tie -
isästä ystäväksi on ainoa oikea,
jos on isä, ja minä olen.
Minä oikeastaan ystävystyin isäni kanssa -
hänen kuoltuaan, mikä oli tavallaan virhe.
Tarinan miettiminen hänen näkökulmastaan saa tuntemaan nöyryyttä.
Hän menettää vaimonsa.
Hän jää yksin kahden lapsen kanssa,
ja toinen lapsista arvostelee häntä jatkuvasti -
ja hyökkää hyvin voimakkaasti.
Ja toinen tuhoaa hänet -
saavuttamalla korkeat tavoitteet, joita hän itse pelkäsi asettaa.
Hän sanoi viimeisinä päivinä hyväksyttyään syöpänsä,
että oli menettänyt uskonsa.
Hän sanoi myös, että minä en saisi menettää uskoani -
ja että se oli kiinnostavinta minussa.
Kävi kuitenkin niin, että kun kutsuin...
Jeshua.
Se on ollut minulle -
- aina hyvin tärkeää... - Jeshua.
...mutten aistinut sitä. Se oli elämäni pelottavin hetki.
Jeshua.
["Iris (Hold Me Close)" soi]
["Beautiful Day" soi]
Minulla on hyvin epätieteellinen teoria,
että kun menettää jonkun läheisen, hän luovuttaa itselle jotain.
Lahjan.
LAHJA
Kun menetin äitini...
Tuota noin...
Sain teidät paikkaamaan aukon.
Kun menetin isäni, huomasin, että ääneni alkoi muuttua,
enkä voinut olla ajattelematta,
että baritonista, joka luuli olevansa tenori,
tulikin tenori.
En tiedä, miten.
Syitä on monenlaisia.
Sillä saattaa olla jotain tekemistä anteeksiannon kanssa.
En tiedä, annoinko anteeksi isälleni vai antoiko isäni anteeksi minulle.
Minä nimittäin synnyin nyrkit pystyssä.
En antaudu helposti.
Nöyrtyminen bänditoverieni, vaimoni ja Luojan edessä -
edellyttää ponnistelua.
Minulla on toivoa, koska uskon, ja rakkautta, koska toivon.
Toteutan sitä tämän musiikin kautta.
Perin sen isältäni maan päällä.
Hän jätti minulle yhden lempisävelmistään, enkä saa sitä mielestäni.
Tajusin vasta vähän aikaa sitten,
että sillä on sama nimi kuin paikallisen pubin -
Sorrento Loungella.
"Palaja Sorrentoon."
Melodia oli tämä.
Ja minä palaan.
NAPOLI
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
["The Showman (Little More Better)" soi]
MERENLAHTI SORRENTON EDUSTALLA
IRIS JA BOB HEWSONILLE
En muista seuraavaa osuutta.
Miten sävelmä jatkuu?
Jatkakaa. Hienoa.
Yksi, kaksi, kolme.
Toinen säkeistö.
STORIES OF SURRENDERIIN PERUSTUVA SANOJEN, MUSIIKIN JA KUJEILUN ILTA...
A:sta G:hen.
Kertosäe jatkuu.
- Tyytyväinen? - Takaisin töihin.
Selvä.
- Upeaa. - Pidin siitä.
Tekstitys: Liisa Sippola