Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
מגוחך לחשוב שאחרים
מעוניינים בסיפור שלך באותה המידה שאתה מעוניין בו.
כתיבת ספר זיכרונות היא רמה אחרת לגמרי של התמקדות בעצמך.
אבל זה המצב.
הערב אני רוצה לנסות כמה סצנות מ"כניעה",
הספר שכתבתי בעצמי.
הסצנה הבאה היא פתיחה דרמטית. היא יכולה הייתה להיות גם סיום דרמטי.
תבינו...
נולדתי עם לב אקצנטרי.
אחד מחדרי הלב שלי,
במקום שבו יש לרוב האנשים שלוש דלתות, לי יש שתיים.
שתי דלתות מתנדנדות שבחג המולד 2016 התנתקו מהצירים שלהן.
האאורטה הוא אבי העורקים, צינור החמצן.
האאורטה שלי, אחרי שנים של לחץ, פיתח יבלת.
יבלת שעומדת להתפוצץ
וזה יעביר אותי לעולם הבא מהר משאוכל להיפרד מהעולם הזה.
אז הנה אני כאן,
בבית החולים מאונט סיני, ניו יורק סיטי.
מביט מטה בעצמי על פלדת אלחלד.
דם חם, מתערבל, נשפך ועושה בלגן
וזה מה שדם עושה כשהוא לא שומר אותך בחיים.
דם ואוויר. דם ומעיים.
דם ומוח דרושים עכשיו.
אבל המוח והידיים של המנתח שעומד מעליי.
האיש מטפס ועומד על החזה שלי,
מכה בלהב שלו בכוחותיהם המשולבים של מדע וקצבייה.
"לגבר שלך יש הרבה כוח אש
בחזה המלחמה שלו".
"היינו זקוקים לחוט חזק במיוחד כדי לנסר אותו.
הוא כנראה ב-130 אחוזי תפקוד ריאה, לגילו."
אוויר הוא כושר.
אוויר הוא הביטחון העצמי להתמודד עם אתגרים גדולים.
אוויר הוא לא הרצון לכבוש את אוורסט,
אלא היכולת לעמוד בטיפוס.
ועכשיו אני כאן בלעדיו לראשונה.
בלי נשימה.
השמות שאנחנו מעניקים לאלוהים. הנשימה כולה.
יהוה. אללה. ישוע.
אין לי אוויר ואני מפחד.
כי לראשונה,
אני מושיט יד לישוע
וישוע לא שם.
מוזר מאוד לבקש מהדממה להציל אותך.
לחשוף את עצמה.
לגלות אם יש פרצוף לדממה.
אבל באותו הרגע,
נראה שאלוהים נעלם.
איפה אני?
חסר אוויר.
חסר תפילה.
בלי אריה.
איך הגעתי לכאן?
- [השיר "Vertigo"] - ניו יורק, ניו יורק!
פינת הרחובות 74 וברודווי, בואו ניתן לעמוד האש להוביל את דרכנו.
אולה!
כן, תודה. אני עומד מעמיד פנים שזה סבב לקידום ספר.
כן.
- אולה. - אולה!
ברוכים הבאים למופע רבע האדם שלי.
ואם יורש לי לומר, זו תחושה טרנסגרסיבית משהו
לפגוש אתכם כאן ללא חברי הלהקה שלי.
רבים מכם יודעים שכשיו-2 יוצאים לסיבוב הופעות
זה כולל כל מיני אביזרים גדולים.
צבת ענק, תחנות חלל, לימוני מראות.
הערב יש לי שולחן וכיסאות.
ואת אנסמבל ג'קנייף לי...
- ניהול מוזיקלי: ג'קנייף לי -
עם קייט אליס בצ'לו ובמופלאות...
- קייט אליס, צ'לו -
ועם ג'מה דוהרטי בנבל ובקולות שמיימיים.
- ג'מה דוהרטי, נבל -
עכשיו, מתברר שהדבר המיוחד ביותר בחיי
הוא האנשים שאני מנהל איתם מערכות יחסים.
פגשתי את רובם באותו השבוע.
התחלתי את חיי עם אשתי, אלי,
בשבוע שבו הצטרפתי ליו-2.
בדיוק. סלחי לי, יקירתי.
שבוע אחד בתיכון סידר את כל חיי.
פחות או יותר.
[השיר "City of Blinding Lights"]
אליסון פטריסיה סטיוארט האמינה. ומגוחך עוד יותר, היא האמינה בי.
הנערה בת ה-15 הזו לא רק סבלה את החלומות השטניים שלי,
היא עודדה את החבר שלה כשסיפר לכל מי שהסכים להקשיב
שהלהקה שלו תהיה להיט ענק כשהוא הרגיש קטן מאוד.
אלה המעשיות הגדולות של כוכב רוק קטן.
בתקופה ההיא חלמתי על העתיד הזה.
זה יפהפה.
בתקופה האחרונה אני חולם על העבר.
עבר שעלול להרחיק אותי מההווה.
אני רואה את אימא שלי נוזפת בי.
"אתה מציג את עצמך לראווה. אתה מציג את עצמך לראווה.
אבל זה מה שאני רוצה לעשות בחיים.
והאב מגלגל את העיניים לשמע התשובה הזו.
אבא שלי היה קתולי.
קתולי שאהב דברים פרוטסטנטיים, כמו אימא שלי.
כשהם התחתנו בני משפחתו לא הגיעו לחתונה.
אירלנד הייתה מקום לא סלחני אז,
אבל בוב לא הרבה לחשוב על העולם שבחוץ.
- האופרה שהייתה בוב יוסון -
אבא שלי היה זמר טנור. זמר טוב מאוד.
הוא יכול היה לרגש אנשים בשירה שלו.
וכדי לרגש אנשים בעזרת מוזיקה עליך להתרגש ממנה בעצמך.
אני רואה את אבי עומד בסלון של דרך סידרווד 10
מול מערכת הסטריאו עם שתי מסרגות של אימא שלי.
מנצח יצירות של בטהובן, של מוצארט, של ורדי.
עכשיו הוא מאזין ל"לה טרוויאטה".
[היצירה "Libiamo ne’lieti calici"]
על הבמה בטיאטרו די סן קרלו, סורנטו.
הוא לא יודע בדיוק את הסיפור,
אבל הוא מרגיש אותו.
אב ובן מסוכסכים, אוהבים ננטשים וחוזרים.
הוא חש באי הצדק של הלב האנושי.
לבו שלו נשבר על ידי מוזיקה.
את רוב חיי אבלה
בניסיון להבין את האופרה שהתנגנה בתוך ראשו של אבי.
הוא לא מבחין בדברים אחרים רבים,
בי פחות מכול, בן עשר, בוהה בו מלמטה.
עכשיו, אם אתה רוצה שהבן שלך יגדל להיות זמר ששר באצטדיוני ענק,
יש כמה דרכים לעשות את זה.
אתה יכול להגיד לו שהוא מוכשר, שהעולם צריך לשמוע את הקול שלו.
זו השיטה האיטלקית.
או שאתה יכול להתעלם ממנו לגמרי.
זו השיטה האירית, יעילה הרבה יותר במקרה שלי.
השתוקקתי לתשומת הלב של אבי.
רציתי שהוא יחשוב שגם בי יש מוזיקה.
הוא לא שמע אותי,
אז שרתי חזק יותר ויותר.
למעשה, אפשר להגיד ששרתי כל הדרך עד שנעמדתי מולכם הערב.
תודה, אבא.
לאבא שלי היו סיבות טובות מאוד להישאר אבוד בתוך העולם שלו.
אני חושב שנצטרך קצת נגינה בנבל לקטע הבא.
זה הקטע הטרגי.
אימא שלי, אייריס, מתה כשהייתי בן 14.
הפעם האחרונה שראיתי אותה בחיים הייתה בהלוויה של אבא שלה.
זה נשמע כמעט אירי מדי, אני יודע,
אבל זה הסיפור שלי. אני תקוע איתו.
כשהארון של סבא שלי הורד לאדמה,
אימא שלי התמוטטה.
עמדתי והתבוננתי כשאבי ואחי הצעיר נשאו אותה למכונית,
הסיעו אותה לבית החולים והיא מתה ממפרצת.
זה קורה.
הרגשתי חסר טעם, אז התפללתי.
התגובה של אבא שלי לטרגדיה הזו הייתה לא לדבר עליה שוב לעולם.
כשאייריס מתה ביתנו בבית מספר עשר נעשה אופרה בפני עצמו.
אני נעול בבית
שבו חיים שלושה גברים בזעם ובמלנכוליה.
בית שבו אסור להגות את שמו של האבל שלנו.
אייריס.
שמה של אמי הוא אייריס.
הבית נעשה נהר של שתיקה שהייתי עלול לטבוע בה
אם אחי הגדול, נורמן, לא היה זורק לי גלגל הצלה.
הוא נתן לי גיטרה, הגיטרה שלו.
מגן. נשק. אשת סוד.
קול נוסף להתפלל בו. מוזיקה.
[השיר "Glad to See You Go"]
- גו -
אני קופץ בסלון
לצלילי האלבום "לעזוב את הבית" של הרמונס.
שירים פשוטים מאוד, אך הם העבירו את התחושה של חיי.
שירים פשוטים כל כך שאולי אפילו אני יכול לכתוב שיר כזה.
עשרה במאי 1978. היום הוא יום הולדתי ה-18.
אנחנו לא אוכלים עוגות.
במקום זאת, אבא רוצה לדבר איתי על עבודה.
עבודה.
אני יודע שאם אזכה לעשות משהו שאני אוהב,
לא אצטרך לעבוד בחיים שלי,
אבל כדי לעשות את זה צריך להיות מעולה במשהו
ואני לא מעולה במשהו. אני לא מעולה בשום דבר.
אני חכם מספיק כדי לדעת שאני לא חכם מספיק.
הרמונס חכמים מספיק כדי לשחק אותה טיפשים.
אולי אני צריך להאזין לרמונס יותר.
זה היום שבו אכתוב את שיר הרוקנרול הראשון שלי.
הוא ייעשה הסינגל הראשון של יו-2. הוא יציל את חיי
ושמו "out of Control"
[השיר "Out of Control"]
היי, אני יכול לעשות את זה.
"מתופף מחפש מוזיקאים להקמת להקה."
הרשו לי להציג בפניכם את לארי מולן ג'וניור.
עכשיו, רוב האנשים שנכנסים לחדר שלארי מולן נמצא בו מתרשמים ממנו
כי הוא חבר אופנתי ונאה במין האנושי,
אבל גם כי הוא חשדן ביותר
בכך שאתם עוברים מול עיניו,
בכך שאתם בחדר,
ואולי ביום רע, בכך שאתם נמצאים בכלל.
אבל כשלארי אוהב אנשים, הוא אוהב אותם לחלוטין
ואני אסיר תודה שנעשיתי לאחד מהזוכים באהבה הזו.
עכשיו, דיוויד אוונס.
לפעמים השם שנותנים לך כשאתה נולד פשוט אינו שמך האמיתי.
דיוויד אוונס תמיד היה דה אדג'. תמיד דה אדג'.
ב-1976 הוא היה בן 15, צעיר ממני בשנה.
הוא נשען על הקיר בבית הספר המקיף מאונט טמפל.
פורט תפקיד גיטרה מורכב.
הוא היה בכיתה עם אליסון סטיוארט, אשתי לעתיד,
וכולם אמרו שהם הכי חכמים במחזור שלהם
ושהוא היה דלוק עליה ושהם נהגו לצאת לסיבובים.
באותו הרגע החלטתי לפקוח עין על גאון הגיטרה הזה.
ועכשיו הרשו לי להציג בפניכם את אדם קלייטון...
מאמין אמיתי ברוקנרול.
רק דיבר אחד, ארבעה מיתרים עדיפים על שישה.
היו לו הסגנון, הגישה, השאיפה,
הבעיה היחידה הייתה שהוא לא ידע לנגן.
וזו לא הייתה בעיה כי אני לא ידעתי לשיר.
[השיר "Stories for Boys"]
חדר החזרות של יו-2 היה בקתה קטנה,
ליד בית קברות בצפון מחוז דבלין.
בית הקברות שאמי נקברה בו. קראנו לו הבית הצהוב.
היום, לא לראשונה, צעקתי על חבריי ללהקה.
שכחו מכך שאירלנד הייתה על סף מלחמת אזרחים. לא, לא.
היום, בחורף 1978,
הנושא הדחוף ביותר שהאנושות מתמודדת איתו
הוא שהלהקה הזו לא מורכבת ממוזיקאים טובים מספיק.
כאילו שאני הייתי טוב מספיק.
ניסיתי להסביר להם כמה אני נרגש
מהשיר החדש של פאבליק אימג' לימיטד.
שיר מעולה, אני מסביר, כאילו שאני יודע,
אפשר לכתוב על שני מיתרים על שני אקורדים.
אני מנסה לגרום לאדג' ליצור צליל של מקדחה חשמלית למוח,
כמו מסור חשמלי דרך גוויית העבר.
אדג' לא מבין את הגינוי.
למעשה, אדג' מאבד סבלנות ואני נעשה מאשים עוד יותר,
מאשים עד כדי כך שאני חוטף ממנו את הגיבסון אקספלורר שלו
וכורך אותה סביב הצוואר שלי
כדי להתחיל להשמיע צווחת שמע מסוכנת.
"קדימה. קדימה", אומר אדג'. "תמשיך. כמעט מצאת."
זה מוצא חן בעיניך?
"אני לא בטוח שזה מוצא חן בעיניי, אבל זה באמת נשמע כמו רופא שיניים שקודח לך במוח."
"תן לי הגיטרה. תן לי לנסות לשפר את זה".
וברגע המלא אגו וחסר האגו הזה
נוצר שיר.
שיר שייקרא "אלך בעקבותייך".
"אם תלכי, תלכי, תלכי, תלכי..."
זה כמו הוק קצבי. כמו פדל וה-וה.
לכי, לכי. לכי, לכי. אבוא בעקבותייך.
אדג' הופך את הגרפיטי שלי
לאימא ופאקינג ילד של רפאל
ולארי ואדם שורפים את הגלריה.
כן.
קדימה, בואו נמצא את הדבר שאנחנו ורק אנחנו יכולים לעשות.
אדם, אתה יכול לעשות את זה.
אנחנו יכולים לעשות את זה.
אדג', אנחנו יכולים לעשות את זה.
אדם, לארי, אם תלכי, לכי.
אם תלכי, לכי. אם תלכי, לכי.
[השיר "I Will Follow"]
בתופים, לארי מולן!
בבס, אדם קלייטון, אדג'!
"אלך בעקבותייך".
בחיי. אני מצטער, אדג', לארי, אדם.
איזה פאקינג אידיוט מוחלט הייתי.
אבל אני עובד על זה.
האמת היא...
שאתם ממש אדירים.
אבל הדבר שאיש בחזרה ההיא, כולל אני, לא חשב עליו,
הוא שאייריס יוסון נחה...
פחות מ-100 מטרים מהמקום שבו ניגנו.
ובכל הפעמים שעשינו חזרות בבית הצהוב, לא חשבתי על זה.
לא חשבתי עליה.
לא ביקרתי את הקבר שלה אף פעם.
זה לא שהיא מתה.
זה היה חמור יותר.
אנחנו העלמנו אותה, אבל אי אפשר להתעלם מאייריס.
לא, לא במוזיקה.
[השיר "Iris (Hold Me Close)"]
אייריס עומדת במסדרון.
היא אומרת לי שאני יכול לעשות הכול.
- אייריס מתעוררת בגלל הסיוטים שלי -
אל תחשוש מהעולם,
הוא לא קיים.
אייריס משחקת בחוף.
היא קוברת את הילד
מתחת לחול.
אייריס אומרת שאהיה
הסוף שלה.
אבל זה פאקינג לא הייתי אני.
אני רוצה לספר לכם משהו על הגיאומטריה
ועל הגיאוגרפיה של המוח האירי.
על המוח האירי צריך לחשוב כמו על פאב אירי.
הולכים לשם כדי לשכוח, אבל בסוף טובעים בזיכרונות
ובצ'יפס עם מלח וחומץ...
ודברים שחורים.
הפאב של פינינגן הוא לא רק הפאב המקומי שלי,
הוא ארץ בפני עצמה עם חוקים ומנהגים משלה.
זו ממלכתו של דן פיניגן ושל הבנים שלו.
זו מונרכיה מוסדית. כשדן הוא הנשיא
והבנים שלו מנהלים את הממשלה.
יש קוד, קשיחות, הערכה למסורת
ואפילו כבוד לאופרה
ולאנשים שיודעים ללבוש טוויד,
כמו אבא שלי בוב.
עכשיו, בתוך אומת פיניגן, כמו אבא שלי, בוב.
עכשיו, בתוך אומת פיניגן יש קונסוליה איטלקית קטנה,
סורנטו לאונג'...
- סורנטו לאונג' -
שם נהגתי לפגוש את אבי למשקה בימי ראשון.
אני נהגתי להזמין בירה.
הוא, הקתולי, נהג להזמין ויסקי פרוטסטנטי.
זה כבר היה סימן עדין לכך שברנדן רוברט יוסון היה אדם בזכות עצמו.
ואדם עם משפט פתיחה מעולה, שוב ושוב.
"משהו מוזר או מבהיל?"
עכשיו, כשהוא אמר "מוזר" או "מבהיל",
הוא לא התכוון לחייו הפרועים של זמר רוקנרול.
רוב הזמן ישבנו בדממה.
אני מנסה להרשים אותו.
מה עם העובדה שלוצ'יאנו פברוטי התקשר הביתה?
זה מוזר או מבהיל בעיניך?
"מבהיל, זה ברור.
מוזר? כן. למה שזמר טנור דגול יתקשר אליך? אל תיפגע."
לא נפגעתי. האמת היא... שהוא מחפש שיר.
"הוא טעה במספר?"
לא. הוא רוצה שאני,
עם קצת עזרה מאדג', אכתוב לו שיר. כן.
לא גילברט וסליבן, או רודג'רס והמרשטיין.
אני, ב-ו-נ-ו, פול.
"אתה? בריטון שחושב שהוא טנור?"
אני.
פברוטי רוצה שאני אכתוב לו שיר. מי הפאקינג אידיוט עכשיו?
"הוא."
- האם אפשר לשנות את העולם וליהנות? -
בית הספר המקיף מאונט טמפל היה ניסוי חינוך משותף
שאינו מזרם דתי מסוים.
במדינה שהייתה קרובה למלחמת אזרחים בין זרמים דתיים,
היו לנו קתולים ופרוטסטנטים באותה הכיתה.
עודדו אותנו להיות אנחנו,
להיות יצירתיים, ללבוש את הבגדים שלנו
והיו בנות.
גם הן לבשו את הבגדים שלהן.
למרבה האירוניה, בתוך כל החופש הדתי הזה,
מצאנו את עצמנו מתקרבים לדת.
התקרבנו לקבוצת נוצרים קיצוניים שנקראת "שלום".
הם סברו שכל הכנסיות הממוסדות התרחקו מדרכו של ישו
וגם מפריעות לדרכו ישו.
כשיו-2 החלה להיעשות פופולרית,
החלו אחינו הנוצרים לרמוז שהמוזיקה שלנו חסרת ערך
ומחמיאה לעצמה.
במילים אחרות, כיפית.
שאלנו את השאלה, "אנחנו לא יכולים לשנות את העולם וליהנות?"
"לא. אתם צריכים לבחור בין העולם הזה לעולם הבא."
בסופו של דבר זה נעשה מוגזם בשבילנו. במיוחד לאדג'.
הוא לא יכול היה לחיות עם המתח שבין חייו של תלמיד של ישו
ושליח של ג'ואי רמון.
בסופו של דבר הוא החליט לעזוב את הלהקה.
גם אני הרגשתי מבולבל.
לא רציתי להמשיך ביו-2 בלי אדג'.
לארי הזדהה עם שנינו.
אדם לא.
אלבום אחד וזהו זה, כמו הסקס פיסטולס.
עכשיו היינו צריכים רק להגיד לאמרגן שלנו.
סיפרתי לכם על פול מקגינס?
פול מקגינס, וינסטון צ'רצ'יל של עולם הרוק.
הוא יצא למלחמה למען יו-2.
הוא הוביל אותנו לסיבוב סביב העולם,
אז ממש לא ששנו
לספר לו שאנחנו מפרקים את להקת הבייבי שלו בדיוק כשהגיעה לגיל הבגרות.
אבל הוא הקשיב לנו.
הייתה הפסקה,
תנועת אי נוחות. טפיחה קלה בפניו.
ואז הוא אמר,
"האם עליי להבין שדיברתם עם אלוהים?"
"טוב, אולי בפעם הבאה שתתקשרו אל אלוהים,
תשאלו אותו, או אותה,
אם בסדר מצדו שנציגו בעולם, כלומר, אני,
אחזור בי מחוזה חוקי.
אתם חושבים שאלוהים היה רוצה שתפרו חוזה חוקי? זו השאלה שלי.
חוזה שחתמתי בשמכם על יציאה לסיבוב הופעות.
איזה מין אל זה?"
הוא היה מצוין במשא ומתן, פול מקגינס.
זו לא הייתה הפעם הראשונה שהכנסנו מילים לפיו של אלוהים.
סיבוב ההופעות אכן יצא לדרך
ואני הייתי נלהב כל כך
ששכנעתי את חברתי בת ה-21 להתחתן.
למרבה ההפתעה, היא הסכימה.
עכשיו, אדג', גם הוא נהנה,
אבל אדג' לא היה בטוח שהוא רוצה
להיות חלק מעסק של אגואים מנופחים
ואישיויות שריריות.
שאלתי אותו אם יהיה מוכן לחרוג מהכלל למעני.
בזמן שהוא מנגן ארפג'יואים מהפינה
החל אדג' לעבוד על סקיצה לשיר.
לא סתם שיר, מפה. דרך ליו-2 להתקדם בעולם.
"יום ראשון הארור" היה שילוב בין אמנות דתית לקלאש.
אבל השאיפה שלו הייתה להוות ניגוד ליום ראשון של חג הפסחא המקורי
שבו נטבחו 14 מפגינים לא חמושים בעיר דרי.
בזמן שאדג' היה בדירה שלו בדבלין,
הייתי עם הכלה שלי בג'מייקה, כתבתי מילים לשירים החדשים האלה,
והסברתי לאלי למה לאלבום ירח הדבש שלנו יקראו "מלחמה".
[השיר "Sunday, Bloody Sunday"]
יש משהו שעליכם לדעת על אמנים מופיעים:
בחיפושינו אחר אמת, אנחנו מסוגלים לשאת יותר אי-אמיתות מרוב האנשים.
לחיים.
עסקי השעשועים.
אנחנו שוב בסורנטו לאונג',
משפט הפתיחה הקבוע של האב.
- סורנטו לאונג' (שוב) -
"משהו מוזר או מבהיל?"
הכול מוזר ומבהיל.
"אה, בזה אתה צודק. נסעתי במונית לכאן היום.
הנהג ראה לאן אני נוסע
ושאל אם אני מכיר את בונו.
אמרתי, 'לא, אתה מכיר אותו?'"
"בטח, כולנו מכירים את בונו כאן. בטח. אפילו פברוטי רודף אחריו."
רודף, פברוטי רודף אחריו.
את זה לא שמעתי. אמרת "פפרצי?"
מוזר שאתה אומר את זה.
פפרצי הגדול בכבודו ובעצמו התקשר לבית שוב.
הפעם הוא רוצה שנופיע איתו בעיירת מולדתו מודנה
כדי לגייס כסף לפליטי המלחמה בבוסניה.
כלומר, איך אפשר לסרב?
"לשם שינוי, אתה מוכן פשוט לעשות מה שאומרים לך לעשות?"
אני רוצה לעשות מה שאומרים לי לעשות,
אבל הלהקה גם אומרת לי להפסיק עם הסחות הדעת
כדי שנוכל לסיים אלבום של יו-2
במקום אלבומים של פברוטי.
הרשו לי להסביר לכם משהו לגבי חברות בלהקה הזו,
דבר שאפילו אבא שלי לא מבין.
התפיסה הרווחת היא שאני המנהיג של יו-2. הייתי מת.
אני הצבעתי שיו-2 תהיה דמוקרטיה אמיתית
אז עכשיו אני בלהקה עם שלושה אחרים
שכל אחד מהם חושב שהוא המנהיג של יו-2.
אז הרצון שלי לעשות משהו
לאו דווקא אומר שגם הם רוצים לעשות אותו.
בכל אופן, סיפרתי זאת לאב.
ואבא, כל הלהקה הייתה באולפן בהנובר קי
כשהטלפון צלצל.
"בונו, בונו, בונו. מה שלומך?
אתה עייף מראש ההר?
האם ירדת מראש ההר עם לוחות הרוקנרול?"
האלבום החדש. כן, אנחנו באיחור כמו תמיד.
"אמרת לי את זה
ובונו היקר, זו הסיבה שבאתי לעזור."
סליחה? אתה בדבלין?
"אני נמצא ברגע זה ממש במכס האירי.
אמרתי להם שאין לי על מה להצהיר,
מלבד אהבתי לבונו, לאדג', לג'יימס וללארי".
"כרגע מטרתי היחידה
היא לשרת את האנשים הנפלאים האלה".
מאסטרו, הם אכן אנשים נפלאים
וזה כבוד נפלא אבל זה לא רגע נפלא.
"הם לא אוהבים אותי?"
חמור מכך. לא אכפת להם.
הם ילדים של פאנק-רוק.
הם ודאי יחשדו שאתה נמצא כאן
כדי לאלץ אותם לנסוע למודנה.
"זה מכאיב לי.
באתי רק בקידה ובנימוס
ועכשיו אתה מפקפק במניעים שלי".
לא! לא, מאסטרו, זה לא העניין.
"פרפטו. אני בדרך."
פאק. פאק.
אני פונה אל אדג', אל אדם ואל לארי
ואומר, "שמעו, הוא גדול הזמרים בתולדות העולם.
זה כבוד עצום שהוא בא לבקר אותנו בחצי השעה הקרובה."
"בחצי השעה הקרובה? אולי הוא בא לבקר אותך", אומר לארי,
"הוא לא בא לבקר אותנו".
"זה תרגיל כלשהו", אומר אדם.
"הוא בטח יגיע עם צלם. "לא ניתן לו לאלץ אותנו".
מה תעשו, תתחבאו?
"לא, לא נתחבא", אומר אדג'.
"למעשה", אומרים אדם ולארי,
"זה בדיוק מה שנעשה. אנחנו נתחבא".
סליחה?
ובזאת, שני אנשים מבוגרים מתחבאים מלוצ'יאנו פברוטי.
הזמזם מזמזם...
והוא ניצב שם. אלוהים.
הזמר הגדול בתולדות העו...
עם צוות צילום.
שבעה או שמונה איטלקים נרגשים. אחד מהם בוכה.
"בונו, בונו, בונו. אדג', אדג'. בונו, אדג'.
איפה ג'יימס ולארי?"
"אלה חברים שלי מראי אונו.
למקרה שנחליט להכריז על ההופעה במודנה.
כלומר, אם כבר כולנו כאן".
"באיזו פינה ביקום
פברוטי הגדול דופק בדלתך
ואתה לא מכניס אותו? העולם השתגע לגמרי?"
אבא, בבפינה שלי ביקום אנחנו מכניסים אותו בהחלט.
וגם בפינה של אדג'.
למעשה, אנחנו בדרך להיות חלק מפברוטי וחברים
כדי לתמוך ב"וור צ'יילד" במודנה. כן.
כן.
אדם ולארי נעדרים כרגע,
אבל אתה רוצה לבוא איתנו?
"באמת?
בסדר...
אני מניח שעדיף שיהיה לפחות טנור אמיתי אחד לצדך."
ואז...
הקול האדיר בתולדות העולם.
אבל הנס במודנה
היה השינוי בברנדן רוברט יוסון,
אבי הקתולי האירי,
לא שינוי שיצר לוצ'יאנו פברוטי,
אלא השינוי שיצרה האישה שעל זרועו, דיאנה, נסיכת ויילס.
למי מכם שלא יודע, משפחתו של אדג' הייתה וולשית,
אז הם שמחו מאוד לפגוש את נסיכת ויילס.
אדג' קרא עליי תיגר להציע לאב, אז עשיתי זאת.
אבא, היית רוצה להכיר את ליידי דיי?
משפחת אוונס תוהה.
"מה? מה? למה שארצה להכיר בת במשפחת המלוכה הבריטית?
כלומר, זה כמו לשאול אותי אם אני רוצה להכיר את הזוכה בלוטו."
הבנתי. אני יודע. סתם שאלתי.
את הקטע הבא אי אפשר היה להמציא.
האב נמצא בקרוון שלנו,
לא אוכל ממגש המעדנים של פברוטי של בשרים איטלקיים אקזוטיים
עם שמות שאף אחד מאיתנו לא יכול להגות.
וכשהוא מסתובב...
היא ממש מולו.
מגיעה בגובה 180 ס"מ בנעלי העקב שלה,
חזון בשנהב.
דיאנה התקרבה אל האב כאילו בהילוך איטי.
"מה שלומך?"
האב נמס.
ההלם שגרם המפגש הקרוב עם בת משפחת המלוכה הבריטית
הפך במהרה להתאהבות של נער.
"טוב מאוד. תודה על השאלה.
נעים מאוד."
שמונה מאות שנים של דיכוי נעלמו בשמונה שניות.
אם תהיתם פעם למה טובים בני המלוכה...
ואירים רבים תהו,
הייתי מזכיר את התקרית הזו.
שמונה מאות של דיכוי, נסיכה אחת וסגרנו סיפור. כן.
- גאווה (אירית) -
כשאנחנו מגיעים הביתה,
האב עדיין מדבר על הנסיכה דיאנה
אבל הוא משנה את קולו.
"אני חייב לציין שהיא עושה דברים נפלאים למען צדקה,
אבל לא על צדקה אתה מדבר, נכון?
אלא על צדק, לא?
כלומר, לא היה צורך בצדקה אילו העולם היה צודק".
האם הבן מתחיל להישמע הגיוני לאב?
"לא הייתי מגזים עד כדי כך,
אבל שמעתי את השיר שלך 'גאווה' ברדיו
וייתכן שהרגשתי קצת גאווה".
טוב, אתה יודע, בזכות השיר הזה הוזמנו ללייב אייד.
בוב גלדוף אמר שכששמע אותו, הוא סלח לי על תספורת המאלט.
כשיו-2 עלו על הבמה בלייב אייד,
מצאנו את עצמנו מסתכלים על ים של דגלי כניעה לבנים,
מתנופפים ברוח, אפילו אז,
ורוח של נדיבות עוברת בקהל.
הרגשנו שתפילות הפאנק שלנו התבגרו.
אתם מבינים?
תפילות לשלום.
כי להיות רעב זה להילחם בעצמך.
להילחם בעצם האדמה שעליה אתה דורך.
בדיוק.
[השיר "Pride (In the Name of Love)"]
כן!
אצטדיון ומבלי, לונדון.
מחשבה משודרת לעולם כולו.
מה אם היינו העולם?
מה אם היינו יכולים להאכיל את העולם?
מה עוד?
מה עוד יכול להיעשות בשם האהבה? מה עוד?
אני עדיין שואל את עצמי את השאלה הזו
ואני עדיין רוצה לדעת את התשובה.
לייב אייד וכל הנגזרות שלו גייסו 250 מיליון דולר.
אבל מדינות אפריקה שילמו סכום זהה
לכם ולי בכל שבוע
על הלוואות ישנות שדחפנו להם לגרון במלחמה הקרה.
"כל פאקינג שבוע", כפי שבוב גלדוף נהג לומר.
למדתי מזה לקח גדול.
נהוג להסוות אי-צדק כמזל רע.
כזמר הראשי של יו-2
הבנתי שאם יו-2
רוצה לכתוב שירים גדולים על נושאים גדולים,
אני צריך מוח גדול יותר.
עדכון תוכנה...
במקום לחזור ללימודים. אתם לא חייבים לצחוק.
זה בסדר.
נסעתי לאפריקה עם הגברת.
אלי ואני עבדנו בבית יתומים
באג'באר, דרום וולו, אתיופיה.
זה סתיו 1985.
הכפריים האלה מתקשים לשרוד בלי מזון ומים.
העולם שלהם התהפך עליהם.
האדמה שמקיימת אותם סגרה בפניהם את דלתותיה.
טסגאי: "אני המקור, אני הנילוס,
אני האפריקני, אני ההתחלה!
אני השיר, אני השירה,
אני אתיופיה ששולחת את ידה בתחינה לאלוהים.
הו, נילוס, אתה הרהיטות שמצלצלת בפעמון האתיופי
בעולם החירש!"
כי באדמה הזו קבור עושר רב.
- טסגאי גברה-מדהין -
אך רעב גדול הפך את המדינה הזו על פיה
ואותה הארץ עומדת להפוך את חיינו הקטנים בחזרה.
לא נשוב להיות כשהיינו ולא נרצה זאת.
במקום המיובש הזה
אנחנו לומדים לקחים מנוף ומאנשים שלא נוכל לשכוח לעולם.
"עוני אינו דבר טבעי.
הוא מעשה ידי אדם ואפשר להתגבר עליו בעזרת פעילותיהם של נשים וגברים."
סביר להניח שנשים, שמבינות טוב יותר
שהמקום שבו אתה חי לא אמור לקבוע אם אתה חי.
אנחנו צודקים?
[השיר "Where the Streets Have No Name"]
היה לאלי ולי קשה לחזור מאתיופיה.
חלק גדול מאיתנו עוד נמצע שם.
אחרי "ג'ושוע טרי"
יו-2 החלה להתפרסם קצת.
נכנסה לזרם המרכזי קצת.
יכולנו להיות נבוכים מזה ויכולנו גם שלא.
תהילה היא מטבע
ורצינו להשתמש במה שנתתם לנו כדי לעשות יותר
מלזכות במקום במסעדה יוקרתית.
שדרך אגב, זה לא דבר שאפשר לזלזל בו.
הצטרפתי ללהקות חדשות.
דרופ דה דט, רד, דה ואן קמפיין, להקות שנלחמו בעוני קיצוני.
האמת היא שלוואן קמפיין היה רעיון אחד,
לא צריך להסכים עם מישהו בכל דבר
אם הדבר האחד שאתם מסכימים עליו הוא חשוב מספיק.
זה הוביל לפגישות עם אנשים שמנהלים את הארנקים של עניי העולם.
יש אנשים כאלה.
קוראים להם הממשל. קוראים להם קרן המטבע הבין-לאומית, הבנק העולמי.
ייתכן שזה הרגע הנכון לשבור את הקיר הרביעי.
באמת?
ולשאול שאלות קשות לגבי המניעים שלי.
בסדר, הייתה טעות בטלפרומטר.
האם אני מנסה להסתיר את האשמה שאני חש על סגנון החיים רב המותרות שלי?
כן, בסגנון החיים יש מותרות רבות.
אני כוכב רוק עשיר מדי, מוערך מדי ושזוכה ביותר מדי פרסים ומזון.
האם אני צבוע? כן.
אבל לא בחזית הזו.
בחזיתות אחרות רבות.
אבל אני חייב לציין שצבועים זוכים למוניטין רע.
כלומר, צבועים עושים את המעשה הנכון לפחות חלק מהזמן.
אבל בסופו של דבר...
מה זה משנה?
כלומר באמת, למי אכפת? למניעים אין משמעות.
לתוצאות יש משמעות. לחיים יש משמעות.
לפוטנציאל אנושי יש משמעות. לצדק יש משמעות.
לא היה צורך בצדקה אילו העולם היה צודק, כפי שהאב נהג לומר.
אבל הוא לא צודק, אז הזמינו חשבון.
[השיר "Desire"]
באמת?
בסדר, הם מחליפים מצלמות
ואני אשתה משקה חזק מאוד
ואחזור מיד.
יש לנו ארבע עדשות,
- ואנחנו מחפשים את עדשת הגיבור. - בסדר.
- הווידוי -
כן. היפה ביותר. אנחנו רוצים שתעמוד שם.
- בשמחה. - ואנחנו נביים אותך.
תתמקד בעין הקרובה.
מקסים. לעולם לא נהיה קרובים יותר, מה?
כנראה שלא.
אני חושב שזה יהיה קצת...
קשה לביצוע במגבלות האלה.
בסדר, תסתובב, חבר.
כן, לא, זה לא רע. הוא פשוט יודע מה לעשות טבעית, מה?
זו המערכה השלישית.
בסדר, זה טוב.
הווידוי.
כל העניין הזה של הצלת העולם,
האם זה באמת שירות, חובה, זעם מוצדק,
או שזו סתם תשוקה ילדותית להיות במרכז העניינים?
במרכז תשומת הלב.
וזה מעלה את השאלה,
האם אפשר להוליד ילד ולהישאר ילד?
הגיע הזמן להתבגר.
אסור לי לדפוק את זה.
תשוקה וחסד
הם ריקוד שלם.
ואיש לא טוב בזה מאשתי.
"תשוקה" הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים.
אני לא יודע אם זה קשור, אבל התרגשנו מאוד.
נולד לנו תינוק ראשון.
לא ידעתי איך להרגיש.
לא ידעתי אם אדע איך להיות אב.
לא ידעתי אם אוכל להיות אב
כי לא חשבתי שהייתי בן מוצלח במיוחד.
אמרתי בהתחלה שלאליסון סטיוארט הייתה אמונה.
כלומר, האישה הזו השתתפה בכתיבת הסיפור שאתם מאזינים לו.
כשאלי ואני התחתנו
עזבנו את בתי המשפחות שלנו.
היינו צעירים מאוד.
עברנו למגדל אבן ישן בחוף אירלנד,
המגדלור.
אלי תרשה לך לחקור את נשמתה,
אך רק אם תגיע למצודה שלה ללא הגנות
תזכה להזדמנות חלקית לקרוא תיגר
על המגננות הכמעט בלתי חדירות שלה.
זו הדרך היחידה לחצות את הגשר הזה.
עברו פחות משנתיים בנישואים שלנו
ויכולתי לראות את אשתי, במשך רגעים ארוכים,
חוזרת אל הדממה הנרחבת שהיא אוחזת בתוכה.
היא טענה שגם כשהייתי בבית לא הייתי בבית.
ההליכות השבועיות שלנו בטיילת היו נגועות במלנכוליה
כשהגלים ניסו להחליט אם הם מתכוונים להישאר או לעזוב.
להישאר או לעזוב.
[השיר "With Or Without You"]
יש אנוכיות מרומזת בתשוקה להיות אדיר במשהו.
אתה מנסה להוכיח את עצמך, אבל למי?
אליסון סטיוארט ראתה אותי...
בכך שראתה דרכי.
עוד לפני שהיה לי משהו...
עוד לפני שהיה לי את שמי...
היא ידעה מה יש בי...
ומה אין בי.
ריכוז.
אי אפשר להיות אדיר במשהו...
בלי ריכוז אדיר.
אבל חלק גדול מזה הוא פשוט תפקוד לקוי.
מעין עיוורון
שבגללו אתה לא רואה את האדם שניצב לצדך.
אתה עלול לרצות קהל...
יותר משאתה רוצה משפחה.
אתה עלול לא לרצו לוותר...
על הריקנות
שהעניקה לך הכול.
קראתי לספר שלי "כניעה"
כי ידעתי שזו מילה שעליי להבין טוב יותר,
שהיא סם הנגד
לבעיה שממנה סבלתי.
והיא לא באה לי בטבעיות.
- משהו מוזר או מבהיל? -
ביום ראשון אחד ב-1999
הייתי בסורנטו לאונג' עם האב
ולראשונה בחיי
החלטתי לתקוף אותו בשאלה שלו.
פשוט אטיח אותה בו.
משהו מוזר או מבהיל, אבא?
"יש לי סרטן.
אני באולם ההמראות, כמו שאומרים.
לא תצטרך להמשיך לסבול
את הבדיחות הלא מצחיקות שלי עוד זמן רב."
סלעים ענקיים נופלים לך על הראש,
סתם כך, מהר דמיוני כלשהו.
חשבתי שאני מתחיל להכיר אותו ושיהיה עוד זמן.
כמה בוב יוסון מצדך.
בדיוק כשחשבתי שסוף כל סוף אזכה להכיר אותך,
שאזכה ממך לתשובות, אתה מבריז לי.
בית החולים בומונט...
דבלין, קיץ 2001.
אני רואה את אבי במיטה בבית החולים
הפעם הוא זה שאוזל לו האוויר.
ואני רואה את עצמי שוכב לידו
על מזרן על הרצפה.
הוא נושם,
אבל הנשימה שלו נעשית שטחית יותר
כמו הקבר בחזה שלו.
הוא צועק את שמי,
מתבלבל ביני לבין אחי...
"פול, נורמן. פול, נורמן. פול."
אני מזנק, קורא לאחות.
"אתה בסדר, בוב?"
היא לוחשת באוזנו.
קול הטנור שלו הפך לנשימות קטנטנות וקצרות.
האות ס' אחרי כל נשיפה. "כן. כן. תוציאי אותי מכאן.
תוציאי אותי מכאן. אני רוצה ללכת הביתה. כן.
כן, אני רוצה ללכת הביתה. כן".
אמרתי, "זה בסדר. זה בסדר.
אתה בסדר?"
תקשיב.
דממה.
קירבתי את האוזן שלי לפה שלו.
דממה.
דממה שבעקבותיה,
"לך תזדיין".
יש משהו מושלם בפגימותו
אני לא חושב שהוא אמר לי
או לאחות הלילה הערנית מאוד ללכת להזדיין,
אבל אני לא שולל את זה.
אני אוהב לחשוב
שהוא התייחס לעול שהיה מוטל על כתפיו במשך רוב חייו.
יש לי תחושה...
שהוא הירושה שלי,
אבל אני מאמין שיש לי אפשרות בחירה.
והיה גם טוב לב.
אני חושב שהוא האמין שחלומות
מובילים לאכזבה.
והוא לא רצה שזה יקרה לי.
זה...
זה הרגע שבו אתה מבין שאבא שלך הוא חבר שלך.
ואתם יודעים, המסע...
אתם יודעים, מאב לחבר, הוא המסע החשוב היחיד.
אם אתה אב, ואני אב.
ואני התיידדתי עם אבי
אחרי מותו, זו הייתה טעות.
הבנת הסיפור מנקודת המבט שלו מעוררת ענווה, אתם יודעים.
הוא איבד את אשתו.
הוא נותר עם שני ילדיו
ואחד מהם מסתער עליו,
תוקף באקדחים שלופים.
ואחד מהם יחסל אותו
בכך שיגשים את כל השאיפות שהוא חשש לפתח.
בימיו האחרונים, כשהשלים עם הסרטן שלו, הוא אמר לי
שאיבד את האמונה שלו.
והוא אמר לי גם שאסור לי לאבד את שלי.
שזה הדבר הכי מעניין בי.
אבל זה קרה, פניתי...
לישוע.
והדבר הזה ש...
- והדבר הזה ש... - ישוע.
לא היה קיים. זה היה הרגע המפחיד ביותר בחיי.
ישוע.
[השיר "Iris (Hold Me Close)"]
[השיר "Beautiful Day"]
יש לי תיאוריה לא מדעית בעליל
שכשאתה מאבד אדם שאתה אוהב הוא מעניק לך משהו.
מתנה.
- המתנה -
כשאיבדתי את אמי...
ובכן...
קיבלתי אתכם כדי למלא את החור.
כשאיבדתי את אבי גיליתי שהקול שלי החל להשתנות
ולא יכולתי שלא לחשוב
שזמר הבריטון שחשב שהוא טנור
נעשה טנור באמת.
אני לא יודע איך.
סיבות שונות.
אולי זה קשור למילה "מחילה".
אני לא יודע אם סלחתי לאבי או אם אבי סלח לי.
כי נולדתי באגרופים קמוצים.
כניעה אינה דבר קל בשבילי.
כניעה לעמיתיי ללהקה, לאשתי, לבורא,
היא מאבק.
יש בי די תקווה כדי לקוות ודי תקווה כדי לאהוב.
והמוזיקה הזו היא הדרך שאני עושה זאת.
ואבי בכדור הארץ, הוא העניק לי את זה.
והוא הותיר לי גם מנגינה שאהב ורודפת אותי.
רק לא מזמן קלטתי
ששמה זהה למקום שבו נהגנו לשתות,
סורנטו לאונג'.
"חזור לסורנטו."
והמנגינה הזו.
ואני אחזור.
- טיאטרו די סן קרלו נפולי -
אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
[השיר "The Showman (Little More Better)"]
- מפרץ סורנטו -
- לזכר אייריס ובוב יוסון -
אני לא זוכר איך זה נמשך.
איך המנגינה נמשכת?
תמשיכי. זה מעולה.
אחת, שתיים, שלוש.
בית נוסף.
- מבוסס על סיפורי כניעה -
- ערב של מילים, מוזיקה ושובבות... -
לה ואז סול.
תמשיכו בפזמון.
- מרוצה? - חזרה לעבודה.
בסדר.
- זה היה מעולה. - אהבתי את זה מאוד.
תרגום: אסף ראביד