Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Oktalanság azt hinni,
hogy másokat annyira érdekelhet a saját történeted, mint téged.
A memoárírás a meddő köldöknézegetés egy egészen új szintje.
És mégis itt vagyunk.
Ma este szeretnék felolvasni néhány részt a Surrenderből,
a könyvemből, amit én magam írtam.
Az első egy drámai nyitójelenet. Lehetne drámai zárójelenet is.
Tudjátok...
szeszélyes szívvel születtem.
A szívem egyik kamrájában,
ahol a legtöbb embernek három ajtó van, nekem kettő.
Két lengőajtó, melyek 2016 karácsonyán leszakadtak a zsanérjaikról.
Az aorta a fő verőerünk, az életünk fő tápkábele.
Az én aortámon sok évnyi stressz után keletkezett egy értágulat.
Egy hólyag, ami ha kipukkad,
még azelőtt átrepít a következő életbe, hogy búcsút tudnék mondani ennek.
Így hát itt vagyok,
a Mount Sinai Kórházban, New York Cityben.
Végignézek magamon a rozsdamentes acélon.
Forró vér kavarog, spriccel, és bemocskol mindent,
ezt teszi a vér, amikor épp nem életben tart.
Vér és levegő. Vér a pucában.
Vér és agy kell most ide.
A sebész keze és agya, aki fölöttem tornyosul.
A férfi felmászik, a mellkasomra hág,
forgatja szablyáját a tudomány és a mészárlás egyesített erejével.
„Van ám muníció a férjének
abban a harcos mellkasában.”
„Extra erős zsineg kellett, hogy összevarrjuk.
Valószínűleg a normál tüdőkapacitás 130%-át birtokolja.”
A levegő életerő.
A levegő önbizalom a nagy feladatok felvállalásához.
A levegő nem az Everestet meghódító akarat,
hanem a mászást kibíró képesség.
És most először itt vagyok megfosztva tőle.
Levegő nélkül.
A nevek, miket Istennek adunk. Egy levegővel.
Jehova. Allah. Jesua.
Nincs levegőm, és rettegek.
Mert most van először,
hogy Jesuát szólítom,
és Jesua nincs ott.
Rendkívüli, amikor arra kéred a csendet, hogy mentsen meg.
Hogy mutassa meg magát neked.
Kideríteni, hogy van-e arca annak a csendnek.
De ebben a pillanatban
úgy tűnik, hogy Isten eltűnt.
Hol vagyok?
Megfosztva a levegőtől.
Megfosztva az imától.
Megfosztva az áriától.
Hogy jutottam ide?
- [a „Vertigo” szól] - New York, New York!
A 74. és a Broadway sarkán mutassa nekünk a Beacon Színház jelzőfénye az utat!
Hola!
Ja, köszönöm. Még mindig úgy teszek, mintha ez egy könyv turnéja lenne.
Ó, igen.
- Hola. - Hola!
Köszöntelek titeket a negyedelőadói estemen.
És elmondhatom, hogy kissé vétkesnek érzem magam,
hogy a többi bandatag nélkül találkozunk.
Sokan tudjátok, hogy mikor a U2 turnézik,
az sokszor túlméretezett díszleteket is jelent.
Egy óriási karom, űrállomások, diszkógömb citromok.
Ma este egy asztalom van székekkel.
És Jacknife Lee zenekara...
ZENEI VEZETŐ
...közreműködik Kate Ellis csellóval és a rendkívüliségével,
CSELLÓ
és Gemma Doherty hárfával és más mennyei hangokkal.
HÁRFA
Nos, kiderült, hogy az én életemben a legkülönlegesebbek
azok az emberek, akikkel kapcsolatban vagyok.
A legtöbbjüket ugyanazon a héten ismertem meg.
Az életemet a feleségemmel, Alival kezdtem.
Azon a héten, amikor beszálltam a U2-ba.
Bizony. Elnézést, drágám.
Egy hét a gimi alatt, és az egész életem megoldódott.
Nagyjából.
[a „City of Blinding Lights” szól]
Alison Patricia Stewartnak volt hite. És ami még abszurdabb, volt hite bennem.
Ez a 15 éves lány nem csak hogy eltűrte az én démoni álmaimat,
hanem bátorította a pasiját, amikor az elmondta fűnek-fának,
hogy a bandája nagy szám lesz, miközben olyan de olyan kicsinek érezte magát.
Ezek egy kis rocksztár nagyravágyó meséi.
Akkor erről a jövőről álmodoztam.
Olyan gyönyörű.
Mostanában a múltról álmodozom.
Egy múltról, ami megfoszthat a jelentől.
Látom, ahogy anyám korhol.
„Folyton produkálod magad. Folyton produkálod magad.”
De ezt akarom csinálni az életben.
Apám meg fogatja a szemét ennek hallatán.
Apám katolikus volt.
Katolikus, de imádta a protestáns dolgokat, például anyámat.
Mikor összeházasodtak, apám családja nem jött el az esküvőre.
Írország akkoriban nem volt igazán elnéző hely,
de Bobot nem nagyon izgatta a külvilág.
AZ OPERA, AMI MAGA VOLT BOB HEWSON
Az apám tenor volt. Egy nagyon-nagyon jó tenor.
Meg tudta hatni az embereket az énekével.
Ahhoz, hogy meghass másokat a zenével, először neked kell meghatódnod tőle.
Látom apámat, ahogy áll a nappaliban a Cedarwood Road 10-ben,
a lemezjátszó előtt anyám két kötőtűjével,
és vezényli Beethovent, Mozartot, Verdit.
Most épp a La Traviatát hallgatja.
[a „Libiamo ne'lieti calici” című dal szól]
A Teatro di San Carlo színpadán, Sorrentóban.
Nem pontosan érti a történetet,
de érzi.
Apa és fia konfliktusa, a szétszakított, majd egymásra találó szerelmesek.
Érzi az emberi szív igazságtalanságát.
Az ő szíve majd’ megszakad a zenétől.
Életem legnagyobb részében próbálom megtalálni az apám fejében szóló operát.
Nem igazán vesz észre semmi mást,
főleg nem engem, aki tízévesen csak bámulja őt.
Nos, ha azt akarod, hogy a gyerekedből stadionok hatásvadász dalnoka legyen,
ezt kétféleképpen érheted el.
Mondhatod neki, hogy tehetséges, hogy... hogy a világnak hallania kell a hangját.
Ez az olasz módszer.
Vagy nagy ívben fütyülhetsz rá.
Ez lehet az ír módszer, ami az én esetemben sokkal hatékonyabb volt.
Elepedtem apám figyelméért.
Azt akartam, hogy azt gondolja, bennem is megvan a zene.
Nem hallott meg,
úgyhogy egyre hangosabban és hangosabban énekeltem.
Igazából mondhatnánk úgy is, hogy elénekeltem magam ide elétek ma este.
Kösz, apa.
Apámnak nagyon jó oka volt arra, hogy elvesszen a saját világában.
Azt hiszem, egy kis hárfázás kéne a következő részhez.
Ez a tragikus rész.
Anyám, Iris, meghalt, mikor 14 éves voltam.
Utoljára a saját apja temetésén láttam életben.
Ez kicsit már túl írnek is hangzik, tudom,
de ez a történetem. Ragaszkodom hozzá.
Ahogy nagyapám koporsóját leeresztették a földbe,
anyám összeesett.
Ott álltam, és néztem, ahogy az apám és a bátyám a kocsihoz cipelik,
és elviszik a kórházba, ahol meghalt aneurizmában.
Megesik.
Hasznavehetetlennek éreztem magam, hát imádkoztam.
Apám úgy reagált erre a tragédiára, hogy soha többet nem beszélt anyámról.
Iris elment, és az otthonunk a tízes szám alatt a saját operájává változik.
Be vagyok zárva egy házba,
ahol három dühös és búskomor férfi él.
Egy házba, ahol a gyászunk neve sosem hangzik el.
Iris.
Az anyám neve Iris.
A ház a csönd folyója lett, melyben megfulladhattam volna,
ha a bátyám, Norman, nem dob nekem egy mentőövet.
Ő adott nekem egy gitárt, a saját gitárját.
Egy pajzsot. Egy fegyvert. Egy bizalmas barátot.
Egy másik hangot az imádsághoz. A zenét.
[a „Glad to See You Go” című dal szól]
MENJ
Körbeugrándozom a nappalit
a Ramones Leave Home lemezének hangjaira.
Oly egyszerű dalok, mégis megragadják, milyen az életem.
Oly egyszerű dalok, hogy egy ilyet talán még én is tudok írni.
1978. május 10. Ma van a 18. születésnapom.
A torta nálunk nem szokás.
Helyette apa beszélni akar velem arról, hogy keressek állást.
Állást.
Tudom, hogyha valami olyat csinálhatnék, amit szeretek,
soha egy napot sem kéne dolgoznom életemben.
De ehhez kiválónak kell lenni valamiben,
és én nem vagyok kiváló valamiben. Nem vagyok kiváló semmiben.
Elég okos vagyok ahhoz, hogy tudjam, hogy nem vagyok elég okos.
A Ramones elég okos ahhoz, hogy adja a hülyét.
Talán még több Ramonest kéne hallgatnom.
Ez az a nap, amikor megírom a legelső rendes rock and roll dalomat.
Ez lesz a U2 első kislemeze. Ez fogja megmenteni az életem.
A címe: „Out of Control.”
[az „Out of Control” című dal szól]
Hé, ez megy nekem.
„Dobos zenészeket keres zenekar alapításához.”
Hadd mutassam be nektek Larry Mullen Jr.-t.
Nos, legtöbben, akik belépnek a szobába, ahol Larry Mullen van, feltűnőnek látják,
abban az értelemben, hogy fajának stílusos, jóképű példánya,
de abban az értelemben is, hogy feltűnően gyanakvó tud lenni,
ha a látóterében vagy,
ha a helyiségben vagy,
és ha rossz napja van, talán akkor is, ha akárhol vagy.
De amikor Larry szeret valakit, azt teljes szívéből szereti,
és hálás vagyok, hogy az egyik haszonélvezője lettem ennek a szeretetnek.
Most pedig David Evans.
Néha az a név, amit születésedkor kaptál, nem az igazi neved, ugye?
David Evans mindig is The Edge volt. Mindig is The Edge.
1976-ban 15 éves volt, egy évvel fiatalabb nálam.
Nekidőlt a falnak a Mount Temple giminél,
és egy bonyolult gitártémát pengetett.
Egy osztályba járt Alison Stewarttal, leendő feleségemmel,
és állítólag ők voltak az évfolyamuk legokosabbjai,
David bele volt zúgva Alisonba, és talán sétáltak is együtt.
Akkor rögtön elhatároztam, hogy szemmel tartom ezt a gitárzsenit.
Most hadd mutassam be Adam Claytont,
az igazi rock and roll-hívőt.
Csak egy parancsolat van: négy húr jobb, mint hat.
Megvolt a stílusa, az arca, az ambíciója,
csak egy gond volt: hogy nem tudott gitározni,
ami nem volt gond, mivel én nem tudtam énekelni.
[a „Stories for Boys” című dal szól]
A U2 próbaterme egy kis kunyhó volt,
egy temető mögött, Dublin megye északi részén.
Ez volt az a temető, ahol anyám nyugodott. Sárga háznak hívtuk.
Ma, már nem először kiabáltam a banda tagjaival.
Kit érdekel, hogy Írország félkatonai lángokba borul? Nem, nem.
Ezen a téli napon, 1978-ban
az egész emberiség legsürgetőbb problémája az,
hogy ez a banda nem tud elég jól zenélni.
Mintha én tudtam volna.
Próbálom megmagyarázni nekik, mennyire fel vagyok dobva
az új Public Image Ltd-számtól.
Egy jó dalt, magyarázom, mintha én tudnám,
meg lehet írni két húron, két akkordból.
Nógatom Edge-et, csináljon olyan hangot, mintha egy fúrót nyomnánk az agyadba,
mintha láncfűrésszel vágnánk szét a múlt tetemét.
Edge nem követi a szitkaimat.
Sőt, Edge elveszti türelmét, én meg egyre jobban ágálok,
annyira ágálok, hogy letépem a Gibson Explorerjét a fején át,
a saját nyakamba akasztom,
hogy veszélyes vinnyogást gerjesszek belőle.
„Tovább. Folytasd” – mondja Edge. „Nyomjad csak. Mindjárt meglesz.”
Tetszik?
„Nem tudom, tetszik-e, de tényleg olyan, mintha egy fogorvos az agyadat fúrná.
Hadd vegyem át. Meglátom, jutok-e vele valamerre.”
És az egója megtölt egy egó nélküli pillanatot.
Egy dal formálódik.
Egy dal, melynek az lesz a címe, hogy „I Will Follow”.
Hogyha elmennél, hát menjél. Elmennél, hát menjél.
Mint egy ritmus hook. Tudjátok, mint egy wah-wah pedál.
Elmennél, elmennél, hát menjél. Megyek utánad.
Edge az én falfirkámból
valami Raffaello-féle „Szűzanya a kibaszott gyermekével”-t csinált,
és Larry meg Adam lángba borítják a galériát.
Bizony ám.
Rajta, találjuk meg azt, amit csak mi tudunk, és senki más.
Adam, képes vagy rá!
Képesek vagyunk rá!
Edge, képesek vagyunk erre!
Adam, Larry, hogyha elmennél, hát menjél!
Hogyha elmennél, hát menjél! Hogyha elmennél, hát menjél!
[az „I Will Follow” című dal szól]
A doboknál Larry Mullen.
Basszusgitár: Adam Clayton, Edge.
„I Will Follow.”
Ó, öregem. Bocsi, gyerekek, Edge, Larry, Adam.
Mekkora egy totál kibaszott barom voltam.
De dolgozom rajta.
Őszintén szólva ti...
igazán nagyszerűek vagytok.
De amire senki sem gondolt abban a próbateremben, engem is beleértve,
az az, hogy Iris Hewson ott nyugszik...
nem egészen 100 méterre onnan, ahol játszottunk.
Az alatt az idő alatt, amíg a sárga házban próbáltunk,
soha nem gondoltam rá.
Egyszer sem látogattam meg a sírját.
Nem olyan volt, mintha meghalt volna.
Még rosszabb volt.
Eltüntettük őt, de Irist nem lehet megtagadni.
Nem, a zenében nem.
[az „Iris (Hold Me Close)” című dal szól]
Iris a folyosón áll.
Azt mondja, rám a siker vár.
IRIS ÉBRED, HA A RÉMÁLMOM KELT
Az a világ nincs,
félned nem kell.
Iris a strandon játszik.
Homokba ássa fiát,
ki se látszik.
Iris azt mondja, én viszem
majd a sírba.
De kurvára nem én vittem.
Hadd meséljek egy kicsit
az ír elme geometriájáról és geográfiájáról.
Az ír elmét úgy lehet a legjobban megérteni, ha egy ír kocsmának fogjuk fel.
Felejteni mész oda, de végül belefulladsz az emlékekbe,
és a sós-ecetes chipsbe...
és a fekete izékbe.
Finneganék kocsmája nemcsak a törzshelyem,
hanem egy önálló ország saját törvényekkel és szokásokkal.
Dan Finnegannek és a fiainak a birodalma.
Alkotmányos monarchia, Dan az államfő,
és a fiai vezetik a kormányt.
Törvény van, szigor, hagyománytisztelet.
Mi több, operatisztelet,
és az olyan emberek tisztelete, akik tudják, hogy kell tweedzakót viselni,
mint az apám, Bob.
Nos, Finneganék országán belül... Mint az apám, Bob.
Nos, Finneganék országán belül van egy kis olasz konzulátus,
a Sorrento Lounge...
A SORRENTO LOUNGE
...itt szoktam vasárnaponként apámmal találkozni egy italra.
Én egy pint sört rendelek.
Ő, a katolikus, protestáns whiskyt rendel.
Ez máris egy finom jel, hogy Brendan Robert Hewson a maga ura volt,
akinek volt egy remek beköszönése, minden egyes alkalommal.
„Van bármi különös vagy meglepő?”
Na most a különös vagy meglepő alatt
ő nem egy rock and roll énekes kicsapongó életét értette.
Úgyhogy többnyire csendben ültünk.
Próbálom lenyűgözni.
Mit szólsz ahhoz, hogy Luciano Pavarotti felhívott otthon?
Ez nálad különösnek vagy meglepőnek számít?
„Meglepő, ez nyilvánvaló.
Különös? Igen. Miért hívna fel téged egy nagy tenor? Már ne vedd sértésnek.”
Nem veszem. Voltaképpen ő egy dalt szeretne.
„És rossz számot tárcsázott?”
Nem. Ő azt akarja, hogy én,
némi segítséggel Edge-től, írjak neki egy dalt. Igen.
Nem Gilbert és Sullivan, vagy Rodgers és Hammerstein.
Én, B-O-N-O, Paul.
„Te? Egy bariton, aki tenornak képzeli magát?”
Én.
Pavarotti azt akarja, hogy én dalt írjak neki. Na, akkor ki a kibaszott idióta?
„Hát ő.”
NEM VÁLTOZTATHATJUK MEG ÚGY A VILÁGOT, HOGY KÖZBEN ÉLVEZZÜK IS?
A Mount Temple Középiskola egy nem felekezeti,
koedukált kísérlet volt.
Egy országban, ami a szektás vonalak mentén a polgárháború peremén állt,
nálunk katolikusok és protestánsok jártak egy osztályba.
Arra biztattak, hogy legyünk önmagunk,
legyünk kreatívak, hordjuk a saját ruháinkat,
és voltak lányok,
akik szintén a saját ruhájukat hordták.
Ironikus módon ebben a vallásszabadságban azt láttuk, hogy kapjuk a vallást.
Közel kerültünk egy radikális keresztény csoporthoz, „Shalom” volt a nevük.
Rájöttek, hogy az összes intézményesített vallás nemcsak eltávolodott Jézustól,
de az útjában állnak Jézusnak.
Ahogy a U2 egyre népszerűbb lett,
az első századi keresztény testvéreink célozgatni kezdtek arra, hogy a zenénk
frivol és öntömjénező.
Más szóval élvezet.
Feltettük a kérdést: „Nem válthatjuk meg úgy a világot, hogy közben élvezzük is?”
„Nem. Választanotok kell a jelen világ és a következő között.”
Végül aztán ez túl sok lett nekünk, különösen Edge-nek.
Nem tudott azzal a feszültséggel élni, hogy egyszerre Jézus tanítványa
és Joey Ramone apostola.
Végül úgy döntött, hogy kiszáll a bandából.
Ez bennem is konfliktust okozott.
Nem akartam tovább csinálni a U2-t Edge nélkül.
Larry mindkettőnkkel együttérzett.
Adam nem.
Egy album, és kész, mint a Sex Pistols.
Már csak a menedzserünkkel kellett közölni.
Meséltem már Paul McGuinnessről?
Paul McGuinness, a rock Winston Churchillje.
Úgy értem, háborút vívott a U2-ért.
Épp körbevitt minket egyszer a világon,
úgyhogy nagyon-nagyon nem fűlt a fogunk ahhoz,
hogy elmondjuk neki: feloszlatjuk a bébi bandáját, pont, ahogy elérte a kamaszkort.
De ő meghallgatott minket.
Volt egy szünet,
némi babrálás, egy pofon egy arcon. Az övén.
Aztán jött az, hogy:
„Ebből azt kéne leszűrnöm, hogy beszéltetek Istennel?”
„Nos, esetleg legközelebb, ha rácsörögtök Istenre,
kérdezzétek meg a csávót, vagy csajt...
hogy rendben van-e, ha a képviselőtök itt a Földön, azaz én...
megszeg egy jogi szerződést.
Szerintetek Isten megszegetne veletek egy jogi szerződést? Ez a kérdésem.
Egy szerződést, amit én írtam alá a nevetekben, arról, hogy turnéztok.
Miféle Isten az ilyen?”
Eszméletlenül tud tárgyalni ez a Paul McGuinness.
Nem ez lenne az első alkalom, hogy szavakat adunk Isten szájába.
A turné valóban lezajlott.
És én annyira fel voltam spannolva,
hogy meggyőztem a 21 éves barátnőmet, hogy házasodjunk össze.
Hihetetlen, de igent mondott.
Na most Edge is elég jól szórakozott,
de Edge még mindig nem volt biztos abban,
hogy a szakmában akar-e maradni, a felpuffadt egók
és a felpumpált személyiségek között.
Megkérdeztem, tenne-e kivételt a kedvemért.
Kiarpeggiózta magát egy sarokból,
és dolgozni kezdett egy dal vázlatán.
Nemcsak egy dalt vázolt fel, egy térképet. Egy előremutató utat a U2-nak a világba.
A „Sunday, Bloody Sunday”-ben a vallásos művészet találkozott a The Clashsel.
De a célja az volt, hogy kontrasztolja az eredeti húsvétvasárnapot
14 fegyvertelen tiltakozó lemészárlásával Derry városában.
Míg Edge a dublini lakásában volt,
én a menyasszonyommal Jamaicán, és szöveget írtam ezekhez az új dalokhoz,
és magyaráztam Alinak, miért lesz a nászúti lemezünk címe War, azaz Háború.
[a „Sunday, Bloody Sunday” című dal szól]
Valamit tudni kell az előadókról.
Az igazságot hajszolva több hamisságra vagyunk képesek, mint a legtöbb ember.
Egs.
Show-biznisz.
Visszatérve a Sorrento Lounge-ba,
jön a szokásos belépő apámtól.
A SORRENTO LOUNGE (MEGINT)
„Van bármi különös vagy meglepő?”
Minden különös és meglepő.
„Ó, ebben igazad van. Ma taxival jöttem ide.
A sofőr látta, hová jövök,
és megkérdezte, ismerem-e Bonót.”
„Mondom: ’Nem ismerem. Maga igen?’”
„Persze, mi itt mind ismerjük Bonót. Persze. Nem üldözik a pavarottik?”
„Üldözik. Üldözik a pavarottik.
Ezt még sose hallottam. Nem a paparazzók?”
Vicces, hogy ezt mondod.
Maga a nagy „Paparazzi” hívott fel megint otthon.
Ezúttal azt akarja, hogy lépjünk fel vele a szülővárosában, Modenában,
hogy pénzt gyűjtsünk a boszniai háborús menekülteknek.
Erre hogy lehet nemet mondani?
„Mi lenne, ha kivételesen azt tennéd, amit mondanak?”
Azt akarom tenni, amit mondanak.
De azt is mondják, mármint a bandatagok, hogy ne terelődjek el,
hogy befejezhessük a U2-albumot,
ahelyett, hogy pavarottizok.
Hadd magyarázzak meg valamit a zenekari tagságommal kapcsolatban,
amit még az apám sem ért.
A közvélekedés szerint én vagyok a U2 vezetője. Bárcsak.
Arra szavaztam, hogy a U2-ban ténylegesen demokrácia legyen.
Úgyhogy most egy bandában vagyok három másik emberrel,
és mindegyikük úgy gondolja, hogy ő a U2 vezetője.
Így az, hogy én akarok valamit,
nem feltétlenül jelenti, hogy ők is azt akarják.
Szóval mesélem ezt apámnak.
És, apa, az egész banda a stúdióban volt a Hanover rakparton,
mikor a telefon megcsördült.
„Bono, Bono, Bono. Hogy vagy?
Kifáradtál a hegymászásban?
Lejöttél a hegyről a rock and roll kőtábláival?”
Az új album? Ja, késésben vagyunk, mint mindig.
„Ezt mondtad,
és, legdrágább Bono, ezért jöttem segíteni.”
Kérem? Dublinban vagy?
„Ebben a percben az ír vámhathatóságnál vagyok.
Megmondtam nekik, hogy nem hoztam semmit,
csak a szeretetemet Bonónak, Edge-nek, Jamesnek és Larrynek.”
„Ez e pillanatban az egyetlen célom,
hogy segítsek ezeknek a nagyszerű embereknek.”
Ó, maestro, ezek nagyszerű emberek,
és ez egy nagyszerű megtiszteltetés, de az időzítés nem nagyszerű.
„Nem kedvelnek?”
Még rosszabb. Nem érdekli őket.
Mivel ezek a punk rock gyermekei.
Valószínűleg gyanítják, hogy csak azért jöttél,
hogy elmenjenek Modenába.
„Ez fáj nekem.
Én csakis azért jöttem, hogy szívélyesen térdet hajtsak előttetek,
te pedig megkérdőjelezed a motivációmat.”
Nem. Nem, maestro. Szó sincs róla.
„Perfetto. Akkor megyek.”
Baszki. Baszki.
Így hát odamegyek Edge-hez, Adamhez és Larryhez,
és mondom: „Figyu, ő a világtörténelem legnagyobb énekese.
Óriási megtiszteltetés, hogy meglátogat minket fél órán belül.”
„Fél órán belül? Lehet, hogy téged meglátogat” – mondja Larry.
„De minket nem látogat meg.”
„Ez valami attrakció lesz” – mondja Adam.
„Biztos egy fotóssal fog megjelenni, tudod? Minket nem kényszeríthet.”
Mit csináltok? Elbújtok?
„Nem, nem bújunk el” – mondja Edge.
„Igazából” – mondja Adam és Larry teljesen egyszerre –
„pontosan ezt fogjuk tenni. El fogunk bújni.”
Tessék?
És ezzel két felnőtt férfi elbújt Luciano Pavarotti elől.
Csengetnek...
és ott áll ő. Uramisten.
A legnagyobb énekes, amióta a világ vil...
Egy filmstábbal.
Hét vagy nyolc izgatott olasszal. Az egyikük sír.
„Bono, Bono, Bono. Edge, Edge. Bono, Edge.
Hol van James és Larry?”
„Ők a barátaim a Rai Unótól. Van egy szatellitantennájuk,
arra az esetre, ha bejelentenénk a modenai koncertet.
Ha már úgyis itt vagyunk együtt.”
„A világegyetem melyik zugában van olyan,
hogy a nagy Pavarotti bekopog az ajtódon,
és te nem engeded be? Teljesen elment a tetves esze a világnak?”
Apa, a világegyetem hozzám tartozó zugába nagyon is beengedtük.
Edge zugába is.
Sőt, a részei lettünk a Pavarotti és barátai koncertsorozatnak,
hogy támogassuk a War Child szervezetet Modenában.
Igen.
Adam és Larry ebből kimaradtak,
de te szeretnél eljönni?
„Komolyan?
Jól van,
gondolom, nem árt, ha van melletted legalább egy igazi tenor.”
És aztán...
A világtörténelem legnagyobb hangja.
De az igazi modenai csoda
mégis csak Brendan Robert Hewson átalakulása volt,
az én ír katolikus apámé,
de nem Luciano Pavarotti,
hanem a belekaroló hölgy, Diana walesi hercegné által.
Azok kedvéért, akik nem tudják, Edge családja walesi,
úgyhogy odáig voltak, hogy találkozhatnak a walesi hercegnével.
Edge azt mondta, nem merem megkérdezni apámat, úgyhogy megkérdeztem.
Apa, volna kedved találkozni Lady Dível?
Evansék kérdezik.
„Micsoda? Miért akarnék én találkozni az angol királyi család egy tagjával?
Ez olyan, mintha azt kérdeznéd, akarok-e találkozni a lottónyertessel.”
Vettem. Értem. Csak megkérdeztem.
Ami most jön, azt soha ki nem találnátok.
Apám ott van a lakókocsinkban,
és nem dézsmálja épp Pavarotti büféjét, tele egzotikus olasz ételekkel,
amiknek a nevét egyikünk sem tudja kiejteni.
És mikor megfordul...
ott van ő.
Közeledik a 180 centijével, magassarkúban,
egy elefántcsontszín jelenés.
Diana közeledik apámhoz, mintha lassított felvétel lenne.
„Örvendek, hogy s mint?”
Apám elolvad.
A brit királyi család egy tagjával való találkozásának sokkja
gyorsan egy tini rajongásává változik.
„Nagyon jól. Köszönöm kérdését.
Nagyon örvendek.”
Nyolcszáz évnyi elnyomás elillan nyolc másodperc alatt.
Ha valaha felmerült bennetek, mi haszna a királyi családnak...
ami már sok írben felmerült...
én erre az esetre mutatnék rá.
Nyolc évszázadnyi elnyomás, egy hercegnő, és kvittek vagyunk. Igen.
(ÍR) BÜSZKESÉG
Mikor hazaérünk,
apám még mindig Diana hercegnéről beszél,
de már modulálja.
„Meg kell hagyni, jótékonyság terén remek dolgokat művel,
de neked nem a jótékonyság a küldetésed, ugye?
Hanem az igazság, ugye?
Mármint nem lenne szükség jótékonyságra, ha a világ igazságos volna.”
A fiú egyszerre értelmet nyer az apa szemében?
„Nem mennék ilyen messzire,
de hallottam a ’Pride’ című számotokat a rádióban,
és én is büszkeségfélét éreztem.”
Hát, tudod, e miatt a dal miatt hívtak meg minket a Live Aidre.
Bob Geldof azt mondta, mikor meghallotta, megbocsátotta nekem a Bundesliga-frizurát.
Amikor a U2 felment a színpadra a Live Aiden,
azon kaptuk magunkat, hogy a megadás tengernyi fehér zászlaját látjuk,
már akkor dagadtak a szélben,
és a nagylelkűség szelleme hatotta át a tömeget.
Olyan érzés volt, mintha a punk imáink felnőttek volna,
értitek?
Az imák a békéért.
Mert éhesnek lenni annyi, mint háborúban állni önmagaddal.
Háborúban állni azzal a talajjal, amin állsz.
Így van.
[a „Pride (In the Name of Love)” című dal szól]
Ó, igen!
Wembley Stadion, London.
Egy gondolat megy adásba szerte a világon.
Mi lenne, ha mi lennénk a világ?
Mi lenne, ha etetni tudnánk a világot?
Még mi mást?
Mi mást lehetne még tenni a szeretet nevében? Mit még?
Még mindig felteszem magamnak ezt a kérdést,
és még mindig tudni akarom a választ!
A Live Aid és a hozzá kapcsolódó rendezvények 250 millió dollárt hoztak.
De az afrikai országok ezt az összeget befizetik
neked és nekem minden héten,
régi kölcsönökért, amiket lenyomtunk a torkukon a hidegháború során.
„Minden kurva héten”, ahogy Bob Geldof mondaná.
Ebből fontos leckét tanultam.
Az igazságtalanságot gyakran balszerencsének álcázzák.
A U2 frontembereként
ráébredtem, hogyha a U2
nagy dalokat fog írni nagy témákról,
ahhoz nekem nagyobb agy kell.
Egy szoftverfrissítés.
Ahelyett, hogy visszamegyek az iskolába... Igazából nem kell nevetnetek.
Semmi baj.
Elmentem Afrikába az asszonykámmal.
Ali és én egy árvaházban dolgoztunk,
Ajebarban, Dél-Wollóban, Etiópiában.
Ez 1985 őszén történt.
A helyiek azon küszködtek, hogy életben maradjanak étel és víz nélkül.
A világuk ellenük fordult.
Az a föld, amiből éltek, kizárta őket.
Tsegaye: „Én vagyok a forrás, én vagyok a Nílus,
én vagyok az afrikai, én vagyok a kezdet!
Én vagyok a dal, én vagyok az énekszó.
Én vagyok Etiópia, ki könyörögve nyújtja kezét Istennek
Ó, Nílus, te vagy az ékes szó, mi zúgatja az etióp harangot
szerte a süket világon!”
Mert ez a föld hatalmas kincseket rejt.
De egy nagy éhínség a feje tetejére állította ezt a nagyszerű nemzetet.
Ugyanez az ország fogja visszafordítani kicsiny életünket a helyes irányba.
Sosem leszünk már a régiek, és nem is akarunk azok lenni.
Ezen a kiszáradt helyen
olyan leckét tanulunk egy tájtól és egy néptől, melyet sosem feledünk el.
A szegénység nem természetes.
Hanem mesterséges, és le lehet győzni nők és férfiak tetteivel.”
Leginkább nőkével, akik jobban értik,
hogy az, hogy hol élsz, nem határozhatja meg, hogy élhetsz-e.
Jól mondom?
[a „Where the Streets Have No Name” című dal szól]
Nehéz volt Alival visszajönnünk Etiópiából.
Egy nagy részünk igazából még most is ott van.
A The Joshua Tree után
a U2 kezdett kicsit híres lenni.
Kicsit mainstream.
Választhattunk: vagy zavarba jövünk ettől, vagy nem.
A hírnév fizetőeszköz,
és mi többre akartuk használni, amit tőletek kaptunk, mint hogy
asztalt kapunk érte valami puccos étteremben.
Ami amúgy nem megvetendő.
Én beálltam pár új bandába.
A Drop the Debtbe, a RED-be, a ONE Campaignbe. A szegénység ellen küzdenek.
A ONE Campaignnek valójában csak egy gondolata volt.
Nem kell egyetértened valakivel mindenben,
ha az az egy dolog, amiben egyetértetek, az elég fontos.
Így találkoztam azokkal, akiknél az erszény van a szegényeknek adható pénzzel.
Vannak ilyen emberek.
Úgy hívják őket, hogy kormány. Úgy hívják őket, hogy IMF, hogy Világbank.
Ez lehet a jó pillanat, hogy áttörjük a negyedik falat...
Komolyan?
...és nehéz kérdéseket tegyünk fel a motivációimról.
Oké, valami baj van a súgógéppel. Adáshiba.
Próbálom elfedni a bűntudatom, amiért ilyen pazarló életet élek?
Igen, az életstílusom fényűző.
Egy túlfizetett, túlértékelt, túldíjazott, túltáplált rock and roll sztár vagyok.
Hipokrita vagyok? Igen.
De nem ebben a dologban.
Egy csomó más dologban.
De meg kell mondanom, a hipokritáknak rossz a hírük.
Pedig a hipokriták legalább néha helyesen cselekszenek.
De végeredményben...
mit számít ez?
Mármint tényleg, kit érdekel? A motiváció nem számít.
Az eredmény számít. Az életek számítanak.
Az emberi potenciál számít. Az igazság számít.
Nem kéne jótékonyság, ha a világ igazságos lenne, ahogy apám mondta.
De nem az, úgyhogy kérem a számlát. Kérem a számlát.
[a „Desire” című dal szól]
Tényleg?
Jól van, átrendezik a kamerákat,
én meg iszom valami jó erőset...
És rögtön jövünk vissza.
Négy lencsénk van,
- és most a hősi lencsét keressük. - Jó.
A GYÓNÁS
Jó. A legszebbet. Szeretnénk, ha odaállnál.
- Szívesen. - Mi meg majd mikroinstruálunk.
Fókusz az innenső szemen.
Gyönyörű. Ennél szorosabban már nem leszünk, igaz?
Nem hinném.
Azt hiszem, kicsit
nehéz lesz előadni ilyen korlátok között.
Jó, akkor fordulj meg, öregem.
Ja. Ez egész jó. Ösztönösen tudja, mit kell csinálni, igaz?
Ez a harmadik felvonás.
Jól van, ez jó.
A gyónás.
Ez a nagy világmentés
ez tényleg szolgálat, kötelesség, jogos harag,
vagy csak gyermeki vágy arra, hogy a történések középpontjában legyünk?
A figyelem középpontjában.
Ami felveti a kérdést:
lehet gyermeked, miközben gyermek maradsz?
Fel kéne nőni.
Ezt nem baszhatom el.
A vágy és az erény
folytonos táncban vannak,
és ezt senki sem csinálja jobban, mint az én asszonykám.
A „Desire” első lett a slágerlistákon.
Nem tudom, van-e összefüggés, de nagyon örültünk,
megszületett az első babánk.
Nem tudtam, mit érezzek.
Nem tudtam, tudom-e, hogy kell apának lenni.
Nem tudtam, tudok-e apa lenni,
mert nem gondoltam, hogy fiúnak túl jó voltam.
Az elején azt mondtam, hogy Alison Stewartnak volt hite.
Hiszen részben ez a nő írta a történetet, amit most épp hallgattok.
Amikor Ali és én összeházasodtunk,
kiköltöztünk a szülői házunkból.
Ennyire fiatalok voltunk.
Beköltöztünk egy régi kőtoronyba az ír tengerparton,
egy világítótoronyba.
Ali hagyja, hogy a lelkében kutakodj,
de csak ha védtelenül érkezel az erődítményéhez,
akkor van némi esélyed bejutni
szinte áthatolhatatlan falai mögé,
ez az egyetlen út a felvonóhídon át.
Még nem voltunk két éve házasok,
és azt láttam, hogy a feleségem hosszú percekre
visszavonul a végtelen csendbe, amit belül őriz magában.
Azt állította, hogy még mikor otthon voltam, akkor sem voltam otthon.
Heti sétáinkat a promenádon melankólia hatotta át,
miközben a hullámok azt próbálták eldönteni, hogy mennek vagy maradnak.
Mennek vagy maradnak.
[a „With Or Without You” című dal szól]
Burkolt önzés rejlik abban a vágyban, hogy valamiben nagyok akarunk lenni.
Próbálod igazolni magad, de kinek?
Alison Stewart úgy kezelt engem...
...hogy átlátott rajtam.
Mikor még semmim nem volt...
...mikor még nevem sem volt...
...tudta, hogy mim van...
...és mim nincs.
Koncentráció.
Semmiben sem lehetsz nagy...
...hihetetlen koncentráció nélkül.
De a nagy része csupán diszfunkció.
Egyfajta vakság...
...amikor talán nem látod a másik embert, aki melletted van.
Talán közönséget akarsz...
...és jobban akarod a családnál.
Talán nem akarod feladni...
...az ürességet...
...amitől mindent kaptál.
A könyvem címe Surrender, vagyis feladás,
mert tudtam, hogy ez egy olyan szó, amit jobban meg kell értenem,
és hogy ez az ellenszer
arra az állapotra, bármi is az, amiben szenvedek.
És ez nekem nem jött természetesen.
BÁRMI KÜLÖNÖS VAGY MEGLEPŐ?
1999-ben egy vasárnap
ismét a Sorrento Lounge-ban vagyok apával,
és most először
úgy döntök, letámadom a saját kérdésével.
Simán nekiszegezem.
Van bármi különös vagy meglepő, apa?
„Rákos vagyok.
Már a váróteremben vagyok, az indulási oldalon.
Nem kell már sokáig
elviselned a humortalan poénjaimat.”
Hatalmas sziklák zuhannak a fejedre
egyszer csak, valami képzeletbeli hegyről.
Azt hittem, meg fogom ismerni, és hogy több időnk lesz.
Ez mennyire Bob Hewson-os tőled!
Amikor már azt hittem, hogy végre megismerlek,
hogy talán kapok tőled pár választ, faképnél hagysz.
Beaumont Kórház...
Dublin, 2001 nyara.
Látom apámat egy kórházi ágyon,
ezúttal ő az, aki nem kap levegőt,
és látom magam, ahogy mellette fekszem
egy matracon a földön.
Lélegzik,
de a lélegzet egyre felületesebben jön
a mellkasában lévő sírból.
A nevemet kiáltja,
összekever engem a bátyámmal, és fordítva.
„Paul, Norman. Paul, Norman. Paul.”
Felugrok, hívom a nővért.
„Jól van, Bob?”
Suttogja a nővér a fülébe.
Apám tenorja mostanra rövid, zörgő sóhajokká lett.
Sziszeg minden lihegés után. „Igen. Vigyél ki innen.
Vigyél ki innen. Haza akarok menni. Igen.
Igen, haza akarok menni. Igen.”
Mondom: „Jól van. Jól van. Jól van.
Jól vagy?”
Figyelj.
Csend.
A fülemet egészen a szájához.
Csend.
Csend, és aztán:
„Picsába.”
Van valami tökéletesen tökéletlen abban, ahogy apa távozott az életből.
Nem hiszem, hogy engem
vagy a nagyon éber éjszakás nővért küldte el a picsába,
bár ezt sem zárom ki.
Szeretném azt hinni,
hogy a terheknek szánta, amik a vállát nyomták élete legnagyobb részében.
Az az érzésem...
hogy örököltem őket,
de hiszem, hogy van szavam ebben a dologban.
És volt benne kedvesség is.
Szerintem úgy gondolta, hogy az álmodozás
egyenlő a csalódással,
és meg akart kímélni ettől.
Ez ilyen... Ez az...
Ez az, amikor rájössz, hogy az apád a barátod.
És, tudjátok, az út, az...
tudjátok, az apától a barátig, az igazából az egyetlen létező út,
hogyha apa vagy, és én az vagyok.
És én nagyjából összebarátkoztam apámmal,
miután meghalt, ami azért így elhibázott.
Elképzelni a történetet az ő szemszögéből alázatra tanít, tudjátok.
Elveszíti a feleségét.
Ott marad a két gyerekével,
és az egyikük folyton támadja,
értitek, üríti bele a tárakat.
És az egyikük kicsinálja azzal,
hogy eléri azokat a célokat, amikre ő vágyni sem mert.
Azt mondta nekem azokban az utolsó napokban, amikor elfogadta a rákjait,
hogy elvesztette a hitét.
És azt is mondta, hogy én sose veszítsem el az enyémet.
Hogy az bennem a legérdekesebb.
De megtörtént, hogy nyújtottam a kezem...
Jesua.
...és az a valami, amit
- oly szorosan fogtam... - Jesua.
...nem volt ott. Az volt életem legfélelmetesebb pillanata.
Jesua.
[az „Iris (Hold Me Close)” című dal szól]
[a „Beautiful Day” című dal szól]
Van egy nagyon tudománytalan elméletem,
hogy amikor elveszítesz valakit, akit szeretsz, az rád hagy valamit.
Egy adományt.
AZ ADOMÁNY
Mikor elveszítettem anyámat...
akkor...
megkaptalak titeket, hogy kitöltsétek azt az űrt.
Mikor elveszítettem apámat, észrevettem, hogy megváltozott a hangom,
és nem tudtam nem arra gondolni,
hogy a bariton, aki tenornak képzelte magát,
voltaképp azzá vált.
Nem tudom, hogyan.
Mindenféle oka lehet.
Talán köze van ahhoz a szóhoz, hogy „megbocsátás”.
Nem tudom, hogy én bocsátottam-e meg apámnak, vagy apám bocsátott-e meg nekem.
Mert én úgy születtem, hogy fent volt az öklöm.
A feladás nálam nem jön könnyen.
Fejet hajtani a bandatagok előtt, a feleségem előtt, a Teremtőm előtt
nekem küzdelem.
Van bennem elég hit a reményhez, és elég remény a szeretethez.
És ez a zene az, ahogy én gyakorlom a hitemet.
És ezt az én földi atyám adta nekem.
És rám hagyta az egyik kedvenc dallamát, hogy kísértsen.
Csak nemrég eszméltem rá,
hogy a címében ugyanaz a név van, mint a helyi itatónkéban,
a Sorrento Lounge-ban.
„Térj vissza Sorrentóba.”
Ez a dallam volt az.
És vissza fogok térni.
SAN CARLO OPERAHÁZ NÁPOLY
Egy, kettő, három, négy.
[a „The Showman (Little More Better)” című dal szól]
SORRENTÓI ÖBÖL
IRIS ÉS BOB HEWSONNAK
Nem emlékszem a következő részre.
Hogy van a dallam következő része?
Folytassátok. Remek.
Egy, kettő, három.
Még egy versszak.
A SURRENDER TÖRTÉNETEI ALAPJÁN
EGY ESTE SZAVAKBÓL, ZENÉBŐL ÉS PÁR TRÉFÁBÓL...
A-ról G-re.
Menjen... Menjen a refrén.
- Örülünk? - Folytassuk.
Oké.
- Príma volt. - Imádtam.
A feliratot fordította: Speier Dávid