Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Būtu nejēdzīgi domāt,
ka citus tavs dzīvesstāsts interesē tikpat, cik tevi pašu.
Memuāri jau ir nākamais pašapceres līmenis.
Bet te nu mēs esam.
Šovakar es gribētu palasīt dažas ainas no Padošanās,
savas grāmatas, ko esmu sarakstījis pats.
Sākšu ar dramatisku ievadu, kas varēja kļūt par dramatisku nobeigumu.
Redziet...
es piedzimu ar kambara hipertrofiju.
Vienā sirds kambarī,
kur citiem ir trīs durvis, man ir divas.
Divas virpuļdurvis, kas 2016. gada Ziemassvētkos lēca laukā no eņģēm.
Aorta ir galvenā artērija, dzīvības ceļš.
Man no gadiem ilga stresa uz aortas bija izveidojusies čūla.
Čūla, kas grasījās pārsprāgt,
un es pārceltos nākamajā dzīvē, nepaspējis atvadīties no šīs.
Un te nu es esmu.
Sīnāja kalna slimnīcā Ņujorkā.
Lūkojos lejup uz sevi, gulošu uz nerūsošā tērauda.
Karstas asinis virmuļo, izplūst un rada ķēpu,
kā jau asinis, kas neuztur cilvēkā dzīvību.
Asinis un gaiss. Asinis un iekšas.
Pašlaik vajag asinis un smadzenes.
Smadzenes un rokas, kas pieder ķirurgam, kurš noliecies pār mani.
Šis vīrietis pakāpjas līdz manām krūtīm
un rīkojas ar savu asmeni kā zinātnieks un miesnieks reizē.
"Jūsu vīra arsenālā
vēl ir daudz pulvera.
Vajadzēja īpaši izturīgu stiepli, lai viņu sašūtu.
Viņam ir par 130 % lielāks plaušu tilpums nekā parasti cilvēkiem viņa vecumā."
Gaiss ir izturība.
Gaiss ir paļāvība, ka vari uzņemties lielus izaicinājumus.
Gaiss nav griba iekarot Everestu,
bet spēja izturēt kāpienu.
Un pēkšņi es pirmoreiz biju palicis bez tā.
Bez elpas.
Visi vārdi, ko dodam Dievam, ir elpa.
Jehova. Allāhs. Ješua.
Man nav gaisa, un es esmu pārbijies.
Tāpēc, ka es pirmo reizi
sniedzos pēc Ješuas,
bet Ješuas nav.
Neierasti lūgt, lai klusums tevi glābj.
Lai tas tev atklājas.
Uzzināt, vai šim klusumam ir seja.
Bet šajā mirklī
Dievs, šķiet, ir pazudis.
Kur es esmu?
Bez gaisa.
Bez lūgšanas.
Bez dvesmas.
Kā es te nokļuvu?
- [skan "Vertigo"] - Ņujorka, Ņujorka!
74. un Brodvejas stūris, lai Beacon gaismas apspīd mūsu ceļu.
Hola!
Jā, paldies. Es joprojām izliekos, ka šī ir grāmatas turneja.
Jā.
- Hola! - Hola!
Sveicināti ceturtdaļcilvēka izrādē!
Atzīšos, ka šķiet mazliet noziedzīgi
tikties ar jums bez maniem grupas biedriem.
Daudzi jau zina, ka tad, kad U2 dodas turnejā,
uz skatuves ir daudz milzīgu rekvizītu.
Gigantiska ķetna, kosmosa stacijas, citrona formas spoguļbumbas.
Šovakar man ir galds un krēsli.
Un Džeknaifa Lī ansamblis...
MUZIKĀLAIS VADĪTĀJS DŽEKNAIFS LĪ
...kurā ir Keita Elisa ar savu čellu un neparastumu...
KEITA ELISA - ČELLS
...un Džemma Dohertija ar arfu un citām debešķīgām balsīm.
DŽEMMA DOHERTIJA - ARFA
Redziet, izrādās, ka brīnišķīgākais manā dzīvē
ir cilvēki, ar kuriem man ir attiecības.
Ar gandrīz visiem iepazinos vienas nedēļas laikā.
Es sāku kopdzīvi ar sievu Aliju
tajā pašā nedēļā, kad piebiedrojos U2.
Tieši tā. Piedod, dārgā.
Vidusskolā vienas nedēļas laikā visa mana dzīve bija nokārtota.
Gandrīz.
[skan "City of Blinding Lights"]
Alisone Patrīcija Stjuarte ticēja. Kas vēl absurdāk, ticēja man.
Šī 15 gadus vecā meitene ne tikai pacieta manus dēmoniskos sapņus,
bet arī iedrošināja savu puisi, kurš stāstīja visiem, kas tikai klausījās,
ka viņa grupa būs slavena, bet pats jutās tik, tik niecīgs.
Tās ir augumā nelielas rokzvaigznes lielās pasakas.
Tolaik es sapņoju par šādu nākotni.
Tas ir tik skaisti.
Pēdējā laikā es sapņoju par pagātni.
Par pagātni, kas varētu pasargāt mani no tagadnes.
Es atceros mātes bāršanos.
"Beidz iztaisīties! Beidz iztaisīties!"
Bet tieši to es dzīvē vēlējos visvairāk.
Un paps par to tikai nobolīja acis.
Mans paps bija katolis.
Katolis, kurš mīlēja šo to protestantisku, piemēram, manu mammu.
Kad viņi precējās, viņa ģimene neieradās uz kāzām.
Īrijā tolaik neprata piedot,
bet Bobam nebija svarīgi, kas notiek apkārt.
OPERA, VĀRDĀ BOBS HJŪSONS
Mans tēvs bija tenors. Ļoti, ļoti labs.
Viņa dziedāšana aizkustināja.
Bet aizkustināt citus ar mūziku var tikai tad, ja tā aizkustina pašu.
Atceros, ka tēvs stāvēja viesistabā Sīdarvudroudā 10
pie atskaņotāja ar divām mātes adāmadatām rokās
un diriģēja Bēthovenu, Mocartu, Verdi.
Pašlaik viņš klausās Traviatu.
[skan "Libiamo ne'lieti calici"]
Uz Teatro di San Carlo skatuves Sorrento.
Stāstu viņš precīzi nepārzina, bet to sajūt,
tēvs un dēls, kas nesaprotas, izšķīrušies un atkal satikušies mīlētāji.
Viņš jūt, ka cilvēki ir netaisni.
Viņa sirdi salauzusi mūzika.
Es gandrīz visu mūžu
centīšos izprast operu, kas skanēja mana tēva prātā.
Viņš neievēro gandrīz neko citu,
vismazāk desmit gadus veco mani, kas lūkojas augšup uz viņu.
Ja gribat, lai jūsu bērns izaug par ārišķīgu stadionu piedziedātāju,
man ir daži ieteikumi.
Sakiet viņam, ka viņš ir talantīgs, ka pasaulei jādzird viņa balss.
Tā ir itāļu pieeja.
Bet varat arī viņu pilnīgi ignorēt.
Tā būtu īru pieeja, manā gadījumā tā bija daudz iedarbīgāka.
Es alku pēc tēva uzmanības.
Gribēju, lai viņš domā, ka manī arī dzīvo mūzika.
Viņš mani nedzirdēja,
tāpēc es dziedāju arvien skaļāk un skaļāk.
Varētu teikt, ka es aizdziedāju sevi pie jums šeit un tagad.
Paldies, papu.
Manam tēvam bija daži nopietni iemesli vienmēr palikt savā pasaulē.
Domāju, ka nākamajā epizodē jāskan arfai.
Tā ir traģiska nodaļa.
Mana māte Airisa nomira, kad man bija 14 gadu.
Dzīvu es viņu pēdējoreiz redzēju viņas tēva bērēs.
Zinu, ka tas skan pārāk īriski,
bet mans dzīvesstāsts tāds ir. Nekur es nelikšos.
Kad vectēva zārku laida kapā,
mana māte sabruka.
Es stāvēju un skatījos, kā tēvs un vecākais brālis aiznes viņu uz mašīnu
un aizved uz slimnīcu, kur viņa nomira no aneirismas.
Tā notiek.
Es jutos nelietderīgs, tāpēc lūdzu Dievu.
Tēva reakcija uz šo traģēdiju bija māti nekad vairs nepieminēt.
Pēc Airisas nāves dzīve mūsu mājā atgādināja operas sižetu.
Esmu iesprostots mājā,
kur dusmās un grūtsirdībā dzīvo trīs vīrieši.
Mājā, kur mūsu bēdas nekad netiek sauktas vārdā.
Airisa.
Manu māti sauc Airisa.
Māja pārvērtās par klusuma upi, kurā es būtu noslīcis,
ja vecākais brālis Normens nepasviestu glābšanas riņķi.
Viņš iedeva man ģitāru, savu ģitāru.
Vairogu. Ieroci. Uzticības personu.
Citu balsi, kurā lūgties. Mūziku.
[skan "Glad to See You Go"]
EJ
Es lēkāju pa viesistabu
Ramones albuma Leave Home pavadījumā.
Dziesmas ir vienkāršas, bet tās atspoguļo izjūtas par manu dzīvi.
Dziesmas ir tik vienkāršas, ka pat es varētu kādu tādu sacerēt.
Ir 1978. gada 10. maijs. Mana 18. dzimšanas diena.
Mēs neēdam kūkas.
Tā vietā tēvs grib ar mani apspriest darba meklēšanu.
Darbs.
Es zinu - ja varētu darīt to, kas patīk,
man nevienu dienu mūžā nevajadzētu strādāt.
Bet, lai tas izdotos, kādā jomā jābūt izcilam,
bet es neesmu izcils. Es nekur neesmu izcils.
Es esmu pietiekami gudrs, lai saprastu, ka neesmu pietiekami gudrs.
Ramones ir pietiekami gudri, lai tēlotu muļķus.
Varbūt man jāklausās Ramones vēl vairāk.
Tajā dienā es uzrakstīšu savu pašu pirmo īsto rokenrola dziesmu.
Tā kļūs par U2 pirmo singlu. Tā izglābs man dzīvību.
Tās nosaukums ir "Out of Control".
[skan "Out of Control"]
Hei, man sanāk.
"Bundzinieks meklē mūziķus, lai dibinātu grupu."
Iepazīstieties! Lerijs Malens jaunākais.
Gandrīz visiem, kas ierauga Leriju Malenu, viņš šķiet satriecošs.
Proti, viņš ir stilīgs, izskatīgs sugas eksemplārs,
bet spēj arī satriecoši aizdomīgi izturēties pret to,
kāpēc esat viņa uzmanības lokā,
kāpēc esat vienā telpā ar viņu,
un sliktā dienā varbūt pat, kāpēc vispār esat.
Bet, ja Lerijs kādu mīl, tad absolūti,
un es esmu pateicīgs, ka esmu kļuvis par šīs mīlestības saņēmēju.
Un nu Deivids Evanss.
Reizēm piedzimstot dotais vārds cilvēkam vienkārši nav īstais, vai ne?
Deivids Evanss vienmēr bijis tikai Edžs. Vienmēr tikai Edžs.
1976. gadā viņam bija 15 - gadu jaunāks par mani.
Viņš Tempļa kalna vidusskolā stāvēja atspiedies pret sienu
un strinkšķināja sarežģītu ģitāras rifu.
Viņš bija manas nākamās sievas Alisones Stjuartes klasesbiedrs.
Runāja, ka viņi ir gudrākie savā gadā,
ka viņš viņā ir ieķēries un ka varbūt viņi kopā pastaigājas.
Es uzreiz sapratu, ka šis ģitāras virtuozs jāpatur acīs.
Un nu iepazīstieties - Ādams Kleitons,
rokenrola īstenticīgais.
Tikai viens bauslis: četras stīgas ir labākas par sešām.
Viņam bija stils, attieksme, ambīcijas.
Vienīgā nelaime - viņš neprata spēlēt,
bet tā nebija problēma, jo es nepratu dziedāt.
[skan "Stories for Boys"]
U2 mēģinājumu telpa bija namiņš
Dublinas ziemeļu daļā ar skatu uz kapiem.
Tajos pašos kapos bija apbedīta mana māte. Mēs to saucām par dzelteno māju.
Todien es ne pirmo reizi kliedzu uz saviem grupas biedriem.
Sīkums, ka visa Īrija deg pusmilitārās ugunīs. Nē, nē.
Tajā 1978. gada ziemas dienā
svarīgākā cilvēces problēma bija tā,
ka šajā grupā nav pietiekami labi mūziķi,
it kā es pats tāds būtu.
Es viņiem centos paskaidrot, cik ļoti man patīk
Public Image Ltd jaunā dziesma.
Izcilu dziesmu, es skaidroju, it kā pats zinātu,
var uzrakstīt uz divām stīgām ar diviem akordiem.
Cenšos pierunāt Edžu, lai viņš spēlē tā, it kā elektriskais urbis urbtos smadzenēs,
it kā motorzāģis sadalītu pagātnes atliekas.
Edžs nesaprot manu aizsvilšanos.
Patiesībā Edžs sāk zaudēt pacietību, un es aizsvilstos vēl vairāk,
tik ļoti, ka izrauju viņam no rokām viņa Gibson Explorer,
uzmetu to kaklā sev
un sāku izvilināt bīstamus kaucienus.
"Uz priekšu. Uz priekšu," saka Edžs. "Tā turpini. Tev gandrīz sanāk."
Tev patīk?
"Nezinu, vai man patīk, bet skaņa ir tāda, it kā zobārsts urbtos smadzenēs.
Ļauj man pamēģināt. Varbūt izdosies kaut ko attīstīt."
Šajā savtīgajā un nesavtīgajā brīdī
veidojās dziesma.
Dziesma, kuras nosaukums būs "I Will Follow".
Ja tu ej prom, ej prom. Ej prom, ej prom.
Kā ritma cilpa. Ziniet, kā kvaukšķa pedālis.
Ej prom, ej prom, ej prom. Es sekošu.
Edžs pārvērš manu grafiti
par Rafaela māti ar sūda jaundzimušo,
bet Lerijs un Ādams nodedzina galeriju.
Tieši tā.
Aiziet, atradīsim to, ko varam vienīgi mēs un neviens cits!
Ādam, tu to vari.
Mēs to varam.
Edž, mēs to varam.
Ādam, Lerij, ja tu ej prom, ej prom.
Ja tu ej prom, ej prom. Ja tu ej prom, ej prom.
[skan "I Will Follow"]
Pie bungām Lerijs Malens.
Ar basģitāru Ādams Kleitons, Edžs.
"I Will Follow".
Ak kungs! Piedodiet, Edž, Lerij, Ādam.
Kāds es biju sasodīts idiņš!
Bet cenšos laboties.
Patiesību sakot, jūs esat...
jūs esat patiešām izcili.
Bet neviens tajā mēģinājumu telpā, arī es, nebija aizdomājies,
ka Airisa Hjūsone dus...
knapi simt metru no tās vietas, kur spēlējām.
Kamēr mēs dzeltenajā mājā mēģinājām,
es ne reizi neiedomājos par viņu.
Ne reizi neaizgāju līdz viņas kapam.
Nebija tā, ka viņa būtu mirusi.
Bija vēl sliktāk.
Mēs viņu izdzēsām, bet Airisa to nepieļāva.
Nē, mūzikā noteikti ne.
[skan "Iris (Hold Me Close)"]
Gaitenī stāv Airisa.
Saka man, ka es spēju visu.
MANI MURGI PAMODINA AIRISU
Nebaidies no pasaules,
tās nav.
Airisa spēlējas pludmalē.
Viņa ierok zēnu smiltīs.
Airisa saka, es iedzīšot
viņu kapā.
Bet tas nebiju es, ka tevi.
Es jums ko pastāstīšu par īru prāta
ģeometriju un ģeogrāfiju.
Īru prātu var salīdzināt ar īru krogu.
Jūs ejat turp, lai aizmirstu, bet beigu beigās slīkstat atmiņās,
čipsos ar sāls un etiķa garšu...
un ginesā.
Finegana krogs nav tikai mans piemājas krogs,
tā ir atsevišķa valsts ar saviem likumiem un paražām.
Tā ir Dena Finegana un viņa dēlu valstība.
Tā ir konstitucionāla monarhija, kurā Dens ir valsts galva
un viņa dēli - valdība.
Tur ir spēkā savs kodekss, stingrība, cieņa pret tradīcijām.
Nudien cieņa pret operu
un pret tādiem cilvēkiem, kas varbūt prot valkāt tvīda uzvalkus,
pret tādiem kā mans tēvs Bobs.
Tātad Finegana valstī... Pret tādiem kā mans tēvs Bobs.
Tātad Finegana valstī ir mazītiņš itāļu konsulāts
Sorrento salons.
SORRENTO SALONS
Tur es svētdienās satiekos un iedzeru ar savu tēvu.
Es pasūtu pinti alus.
Viņš, būdams katolis, pasūta Black Bush, protestantu viskiju.
Neuzkrītoša zīme, ka Brendans Roberts Hjūsons bija neatkarīgs cilvēks,
kura pirmie vārdi satiekoties vienmēr bija nepārspējami.
"Noticis kas dīvains vai satraucošs?"
Ja par dīvaino vai satraucošo,
tad viņu neinteresēja rokenrola dziedātāja vētrainā dzīve.
Galvenokārt mēs sēdējām un klusējām.
Es cenšos atstāt uz viņu iespaidu.
Kā ar Lučāno Pavaroti zvanu man uz mājām?
Vai to tu uzskatītu par dīvainu vai par satraucošu?
"Par satraucošu, tas taču ir skaidrs.
Par dīvainu? Jā. Kāpēc izcilajam tenoram vajadzētu zvanīt tev? Neapvainojies."
Nē, ko tu. Vispār viņš meklē dziesmu.
"Vai viņš uzgrieza nepareizu numuru?"
Nē. Viņš grib, lai es
ar nelielu Edža palīdzību saceru viņam dziesmu. Jā.
Nevis Gilberts un Salivans vai Rodžerss un Hamerstains.
Es, B-O-N-O, Pols.
"Tu? Baritons, kurš domā, ka ir tenors?"
Es.
Pavaroti grib, lai saceru viņam dziesmu. Kurš tagad ir nolādēts idiņš?
"Viņš."
VAI TIEŠĀM NEVAR REIZĒ MAINĪT PASAULI UN PRIECĀTIES?
Tempļa kalna vidusskola bija bezkonfesionāls eksperiments
ar abiem dzimumiem.
Valstī, kurā starp konfesijām gandrīz bija sācies pilsoņu karš,
pie mums katoļi un protestanti mācījās vienā klasē.
Mūs mudināja būt dabiskiem,
radošiem, valkāt savas drēbes.
Un skolā bija meitenes,
kas arī ģērbās savās drēbēs.
Ironiski, ka šajā no reliģijas brīvajā teritorijā
mēs atradām reliģiju.
Mēs iepazināmies ar kristīgo radikāļu grupu Shalom.
Tā uzskatīja, ka visas oficiālās baznīcas ne tikai attālinājušās no Jēzus,
bet arī traucē Jēzum.
U2 sāka kļūt populāra,
bet mūsu pirmā gadsimta kristīgie brāļi deva mājienus, ka mūsu mūzika
ir frivola paštīksmināšanās.
Citiem vārdiem sakot, ka tā ir jautra.
Mēs jautājām: "Vai tiešām nevar reizē mainīt pasauli un priecāties?"
"Nē. Jums jāizvēlas: šī pasaule vai nākamā."
Ar laiku mūsu mērs bija pilns, īpaši Edža.
Viņš nespēja izturēt saspīlējumu, reizē būdams Jēzus māceklis
un Džoija Ramones apustulis.
Beigu beigās viņš nolēma pamest grupu.
Man arī bija pretrunīgas izjūtas.
Man nebija vēlmes turpināt U2 bez Edža.
Lerijs piekrita mums abiem.
Ādams ne.
Viens albums, un viss, kā Sex Pistols.
Tagad tikai atlika paziņot menedžerim.
Vai esmu jums stāstījis par Polu Makginesu?
Pols Makginess - roka Vinstons Čērčils.
Ziniet, viņš U2 dēļ devās karā.
Tikko bija sarīkojis mums pasaules turneju,
tāpēc mēs ļoti, ļoti negribējām viņam teikt,
ka viņa jaundzimusī grupa šķiras, tikko sasniegusi pubertāti.
Bet viņš mūs uzklausīja.
Sekoja pauze,
neliela padīdīšanās, pliķis pa seju. Viņa.
Tad atskanēja:
"Vai man jāsecina, ka jūs sarunājaties ar Dievu?"
"Varbūt nākamreiz, kad zvanīsiet Dievam,
pajautājiet viņam vai viņai,
vai jūsu pārstāvis zemes virsū, proti, es,
drīkst nepildīt juridiskas saistības.
Vai Dievs gribētu, ka jūs laužat juridisku līgumu - tāds ir jautājums.
Līgumu par došanos turnejā, ko jūsu vārdā esmu parakstījis es.
Kas tas par Dievu, kas tā dara?"
Velnišķīgs sarunu vedējs tas Pols Makginess.
Tā nebūtu pirmā reize, kad ieliekam Dievam mutē savus vārdus.
Un turneja notika.
Es biju tādā starā,
ka pierunāju savu 21 gadu veco draudzeni apprecēties.
Neticami, bet viņa teica jā.
Edžam arī tika savs prieciņš,
tomēr Edžs joprojām šaubījās, vai grib
palikt biznesā, kur valda pārkairināta patmīlība
un uzpūstas personības.
Es jautāju, vai viņš nepieļautu izņēmumu manis dēļ.
Ar arpedžo palīdzību līzdams laukā no strupceļa,
Edžs sāka veidot dziesmas uzmetumu.
Ne tikai dziesmas, arī kartes. Veidot U2 nākotnes ceļu pasaulē.
"Sunday, Bloody Sunday" bija reliģiskās mākslas un The Clash sintēze.
Bet mērķis bija pretnostatīt Lieldienu Svētdienu
četrpadsmit neapbruņotu protestētāju noslaktēšanai Deri pilsētā.
Kamēr Edžs strādāja dzīvoklī Dublinā,
es ar jauno sievu Jamaikā rakstīju jaunajām dziesmām vārdus
un skaidroju Alijai, kāpēc mūsu medusmēneša albumu sauks War - Karš.
[skan "Sunday, Bloody Sunday"]
Jums jāzina, ka mēs, mākslinieki,
savos patiesības meklējumos esam spējīgi uz lielāku nepatiesību nekā citi.
Priekā!
Šovbizness.
Atgriežamies Sorrento salonā, kur paps atkal iesāk ar to pašu frāzi.
SORRENTO SALONS (ATKAL)
"Noticis kas dīvains vai satraucošs?"
Viss ir dīvains un satraucošs.
"Tur tev taisnība. Es šodien atbraucu ar taksi.
Šoferis, uzzinājis, kurp braucu,
jautāja, vai pazīstu Bono."
"Es atbildēju: "Nē. Un jūs?"
"Protams, šeit visi pazīst Bono. Protams. Viņu vajā Pavaroti, vai tad ne?"
"Vajā. Vajā Pavaroti.
To es nebiju dzirdējis. Paparaci, ko?"
Jocīgi, ka tu tā saki.
Pats izcilais "Paparaco" atkal zvanīja man uz mājām.
Šoreiz aicināja kopā uzstāties viņa dzimtajā Modenā,
lai vāktu naudu Bosnijas kara bēgļiem.
Nu kā lai atsaka?
"Vai tu kaut vienreiz nevarētu darīt to, ko tev liek?"
Es gribu darīt, ko liek.
Bet grupa man tikmēr pieprasa, lai nenovēršu uzmanību,
jo mums jāpabeidz U2 albums, nevis jāraksta dziesmas Pavaroti.
Par dalību šajā grupā man jums jāpaskaidro tas,
ko pat mans paps nesaprot.
Visi uzskata, ka es esmu U2 līderis. Man jau gribētos gan.
Es nobalsoju par to, ka U2 būs īsta demokrātija.
Tā nu es spēlēju grupā kopā ar vēl trim cilvēkiem,
kur katrs tieši sevi uzskata par U2 līderi.
Tā ka mana vēlēšanās kaut ko darīt
ne vienmēr sakrīt ar viņu vēlēšanos kaut ko darīt.
Šā vai tā, es to stāstu papam.
Un, papu, visa grupa bija studijā Hanoveras krastmalā,
kad iezvanījās telefons.
"Bono, Bono, Bono. Kā klājas?
Vai tu tajā kalna virsotnē neesi paguris?
Vai jau esi nokāpis no kalna ar rokenrola baušļiem?"
Jaunais albums. Jā, kavējam, kā parasti.
"Tu jau teici,
un, dārgais Bono, tāpēc esmu ieradies tev palīgā."
Kā, lūdzu? Jūs esat Dublinā?
"Es pašlaik esmu Īrijas muitas un akcijas kontrolē.
Es teicu, ka man nav deklarējams nekas cits
kā vien mīlestība pret Bono, Edžu, Džeimsu un Leriju.
Un šobrīd mans vienīgais mērķis ir
pakalpot šiem izcilajiem cilvēkiem."
Maestro, viņi ir izcili cilvēki,
un šis ir liels gods, bet nav tas labākais brīdis.
"Es viņiem nepatīku?"
Vēl sliktāk. Viņiem ir vienalga.
Viņi ir pankroka bērni.
Viņiem droši vien būs aizdomas, ka esat ieradies
pielauzt viņus braukt uz Modenu.
"Tas mani sāpina.
Esmu atbraucis ar visdziļāko pazemību un sirsnību,
bet tu apšaubi manus nolūkus."
Nē. Nē, maestro. Tā nav.
"Perfetto. Es jau braucu."
Velns! Velns!
Es aizeju pie Edža, Ādama un Lerija.
Saku: "Paklau, viņš ir izcilākais dziedātājs pasaules vēsturē.
Tas ir milzīgs gods, ka viņš ieradīsies pie mums pēc pusstundas."
"Pēc pusstundas? Viņš varbūt ieradīsies pie tevis," saka Lerijs.
"Viņš neierodas pie mums."
"Tā ir kaut kāda viltība," saka Ādams.
"Droši vien līdzi būs fotogrāfs. Mūs nevar piespiest."
Ko jūs darīsiet? Slēpsieties?
"Nē, mēs neslēpsimies," saka Edžs.
"Vispār," vienā balsī saka Ādams un Lerijs,
"tieši to mēs darīsim. Mēs paslēpsimies."
Kā, lūdzu?
Un, to pateikuši, divi pieauguši vīrieši paslēpjas no Lučāno Pavaroti.
Noskan zvans...
un tur jau viņš stāv. Ak dievs!
Izcilākais dziedātājs pasaules vēs...
Ar filmēšanas grupu.
Septiņi astoņi uzbudināti itāļi. Viens raud.
"Bono, Bono, Bono! Edž, Edž! Bono, Edž!
Kur ir Džeimss un Lerijs?
Šie ir mani draugi no Rai Uno. Viņiem ir satelītšķīvis,
ja nu mēs nolemtu izziņot Modenas koncertu.
Ja reiz esam kopā."
"Kurā Visuma kaktā,
ja izcilais Pavaroti klauvētu pie tavām durvīm,
tu nelaistu viņu iekšā? Vai pasaule ir pavisam aptrakusi?"
Papu, manā Visuma kaktā mēs noteikti viņu ielaidām.
Edža kaktā arī.
Patiesībā mēs piedalīsimies koncertā Pavaroti un draugi
Modenā, atbalstot organizāciju War Child.
Jā.
Ādams un Lerijs notinās,
bet vai tu negribētu braukt?
"Tiešām?
Nu labi.
Droši vien būtu jēdzīgi, ja tev blakus būtu vismaz viens īsts tenors."
Un tad...
Izcilākā balss pasaules vēsturē.
Bet Modenas brīnums
bija pārvērtības, ko piedzīvoja Brendans Roberts Hjūsons,
mans tēvs, katoliskais īrs,
tikai tas nebija Lučāno Pavaroti,
bet gan viņa pavadones Velsas princeses Diānas nopelns.
Varbūt kāds nezina, ka Edža ģimene ir velsieši,
tāpēc viņi ļoti priecājās iepazīties ar Velsas princesi.
Edžs mani izaicināja piedāvāt arī papam, un es to izdarīju.
Papu, gribi iepazīties ar lēdiju Dī?
Evansi interesējās.
"Ko? Kāpēc lai es iepazītos ar britu karaliskās ģimenes locekli?
Varēji pajautāt, vai gribu iepazīties ar loterijas uzvarētāju."
Sapratu. Es zinu. Tikai pajautāju.
To, kas notika tālāk, pat gribēdams nevarētu sacerēt.
Paps mūsu treilerā
it kā neēd no delikatešu paplātes, kas piekrauta ar eksotiskām itāļu gaļām,
kuru nosaukumus mēs nespējam izrunāt.
Kad viņš pagriežas...
tur ir viņa.
Tuvojas augstpapēžu kurpēs gandrīz metru 80 gara
parādība ziloņkaula krāsas tērpā.
Diāna kā palēninājumā pienāca pie papa.
"Kā jums klājas?"
Paps izkusa.
Šoks par klātienes tikšanos ar britu karaliskās ģimenes locekli
strauji pārvērtās par pusaudža jūsmu.
"Ļoti labi. Paldies par apjautāšanos.
Ļoti priecājos iepazīties."
Astoņsimt apspiestības gadi astoņās sekundēs pagaisa kā nebijuši.
Ja jūs kādreiz esat prātojuši par karaliskās ģimenes lietderību...
un daudzi īri ir prātojuši...
es gribētu vērst uzmanību uz šo epizodi.
Astoņsimt apspiestības gadi, viena princese, un viss ir aizmirsts. Jā.
(ĪRU) LEPNUMS
Kad atgriezāmies mājās,
paps joprojām runāja par princesi Diānu,
tikai citā toņkārtā.
"Jāteic, ka viņa daudz nodarbojas ar labdarību,
bet ne jau labdarība ir galvenais, vai ne?
Taisnīgums, lūk, kas, vai ne?
Labdarību nevajadzētu, ja pasaule būtu taisnīga."
Vai tēvs beidzot sāk saprast dēlu?
"Tas būtu pārspīlēti teikts,
bet es radio dzirdēju tavu dziesmu "Pride",
un varbūt es kaut ko sajutu."
Nu, zini, pateicoties šai dziesmai mūs uzaicināja uz Live Aid.
Bobs Geldofs teica, ka, to izdzirdējis, viņš man piedeva manu maletu.
Kad Live Aid koncertā U2 izgāja uz skatuves,
mums pretī pletās baltu padošanās karogu jūra,
tā viļņojās vējā,
un ļaudis pārņēma dāsnuma gars.
Šķita, ka mūsu panku lūgšanas beidzot ir nobriedušas.
Ziniet?
Lūgšanas pēc miera.
Jo būt izsalkušam nozīmē karot ar sevi.
Karot ar zemi, pa kuru tu pats staigā.
Tieši tā.
[skan "Pride (In the Name of Love)"]
Jā!
Vemblija stadions Londonā.
Doma tiek pārraidīta visā pasaulē.
Ja nu mēs būtu pasaule?
Ja nu mēs varētu pabarot pasauli?
Ko vēl?
Ko vēl varētu darīt mīlestības vārdā? Ko vēl?
Es joprojām sev uzdodu šo jautājumu
un joprojām gribu zināt atbildi.
Live Aid un visi tā atvasinājumi savāca 250 miljonus dolāru.
Bet Āfrikas valstis katru nedēļu
tikpat daudz maksāja jums un man
par vecajiem aizdevumiem, ko mēs tām uzspiedām Aukstā kara laikā.
"Katru sūda nedēļu," kā teiktu Bobs Geldofs.
Es toreiz guvu svarīgu mācību.
Netaisnību bieži uzdod par neveiksmi.
Būdams U2 līderis,
es sapratu: ja U2
grib rakstīt lielas dziesmas par lieliem tematiem,
tad man vajag lielākas smadzenes.
Programmatūras atjauninājumu,
nevis atgriešanos skolas solā. Nevajag smieties!
Viss kārtībā.
Es ar sievu aizbraucu uz Āfriku.
Mēs ar Aliju strādājām bērnunamā Adžebarā Dienvidvollo Etiopijā.
Bija 1985. gada rudens.
Lauku ļaudis, palikuši bez pārtikas un ūdens, tik tikko vilka dzīvību.
Pasaule pret viņiem bija sazvērējusies.
Zeme, no kuras viņi pārtika, viņus atraidīja.
Cegaje: "Es esmu avots, es esmu Nīla,
es esmu afrikānis, es esmu sākums!
Es esmu dziesma, es esmu dziedāšana,
es esmu Etiopija, kas padevībā stiepj roku pretī Dievam.
O, Nīla! Tu esi daiļrunība, kas skandē Etiopijas zvanu
kurlā pasaulē!"
Tāpēc ka šīs zemes dzīlēs ir lielas bagātības.
Bet liels bads apgriezis šo dižo tautu ačgārni.
Tā pati valsts izgriezīs uz āru arī mūsu sīkās dzīvītes.
Mēs vairs nekad nebūsim tādi kā agrāk un arī negribēsim būt.
Šajā izdegušajā zemē
mēs mācāmies no dabas un tautas, ko nevar aizmirst.
"Nabadzība nav dabiska.
To radījis cilvēks. Un to var pārvarēt, ja sievietes un vīrieši rīkojas."
Drīzāk sievietes, kas labāk saprot,
ka dzīvesvietai nevajadzētu noteikt to, vai tu vispār dzīvo.
Vai mums taisnība?
[skan "Where the Streets Have No Name"]
Mums ar Aliju bija grūti atgriezties no Etiopijas.
Daļēji mēs joprojām esam tur.
Pēc The Joshua Tree
U2 kļuva mazdrusciņ slaveni.
Mazdrusciņ konformistiskāki.
Mēs varējām par to kaunēties vai ne.
Slava ir valūta,
un mēs gribējām izmantot to, ko jūs mums devāt, lai paveiktu vairāk,
ne tikai dabūtu vietu lepnā restorānā.
Par ko, starp citu, nevajag vīpsnāt.
Es iestājos dažās jaunās grupās.
Norakstīt parādu, RED, ONE Campaign, kas cīnās pret galēju nabadzību.
ONE Campaign tiešām bija tikai viena ideja.
Jums nav citiem jāpiekrīt visā,
ja viena lieta, par ko esat vienisprātis, ir pietiekami svarīga.
Tā mēs satikām pasaules trūcīgo ļaužu maka turētājus.
Ir tādi cilvēki.
Viņus sauc valdība. Viņus sauc SVF, Pasaules Banka.
Tagad būtu īstais brīdis nojaukt ceturto sienu...
Tiešām?
...un uzdot nepatīkamus jautājumus par maniem nolūkiem.
Tā, špikermašīnā ir kļūda. Apturiet ierakstu!
Vai es cenšos slēpt vainas izjūtu par savu izšķērdīgo dzīvesveidu?
Jā, man ir izšķērdīgs dzīvesveids.
Esmu pārāk labi atalgota, pārslavēta, pārapbalvota, pārbarota rokzvaigzne.
Vai esmu liekulis? Jā.
Bet ne šajā frontē.
Daudzās citās frontēs.
Bet teikšu, ka liekuļus nepamatoti nopeļ.
Ziniet, liekuļi dara pareizi, vismaz reizēm.
Bet beigās...
kāda tam nozīme?
Nudien, kam tas rūp? Nolūki nav svarīgi.
Iznākums ir svarīgs. Dzīvības ir svarīgas.
Cilvēku potenciāls ir svarīgs. Taisnīgums ir svarīgs.
Labdarību nevajadzētu, ja pasaule būtu taisnīga, kā saka paps.
Bet tā nav, tāpēc ņemiet čeku! Ņemiet čeku!
[skan "Desire"]
Tiešām?
Labi, tagad viņi pārvietos kameras,
un es iedzeršu ļoti stipru dzērienu...
un tūliņ turpināsim.
Mums ir četri rakursi,
- un vajag varoņa rakursu. - Labi.
GRĒKSŪDZE
Jā. Visskaistāko. Tev vajadzētu stāvēt tur.
- Labprāt. - Un mēs dosim mazus norādījumus.
Fokuss uz tuvāko aci.
- Skaisti. Tuvāk par šo neiesim, vai ne? - Domāju, ka ne.
Būs drusku grūti tēlot ar šādiem ierobežojumiem.
Labi, tad pagriezies.
Jā. Nē, diezgan labi. Viņš organiski sajūt, kas jādara.
Trešais cēliens.
Tā. Labi.
Grēksūdze.
Vai šī pasaules glābšana
tiešām ir kalpošana, pienākums, taisnīgas dusmas
vai arī tikai bērnišķīgas alkas nokļūt darbības centrā?
Uzmanības centrā.
Rodas jautājums:
vai var laist pasaulē bērnu un pats palikt bērns?
Laiks kļūt pieaugušam.
To nedrīkst sačakarēt.
Iekāre un tikumība
ir deja,
un neviens to neprot labāk par manu sievu.
"Desire" ieņēma pirmo vietu topos.
Nezinu, vai tur ir kāda saistība, bet mēs bijām sajūsmā,
mums piedzima pirmais bērns.
Es nezināju, kā justies. Nezināju, vai pratīšu būt tēvs.
Nezināju, vai spēšu būt tēvs,
jo, manuprāt, pats nebiju nekāds labais dēls.
Es sākumā teicu, ka Alisone Stjuarte ticēja.
Šī sieviete ir līdzautore stāstam, kuru pašlaik klausāties.
Pēc kāzām mēs ar Aliju
pametām savu ģimeņu mājas.
Tik jauni mēs bijām.
Mēs ievācāmies vecā akmens tornī Īrijas jūras krastā.
Bākā.
Alija atļaus ieskatīties savā dvēselē vienīgi tad,
ja tu ieradīsies pie viņas cietokšņa neaizsargāts.
Tikai tad tev būs niecīga iespēja pārbaudīt
viņas gandrīz nepārraujamo aizsardzību,
tikai tā var šķērsot viņas paceļamo tiltu.
Pēc nepilniem diviem laulības gadiem
es pamanīju, ka mana sieva ilgstoši
gremdējas klusuma dzīlēs, ko glabā sevī.
Viņa teica, ka pat tad, kad es esmu mājās, manis nav.
Melanholija iekrāsoja mūsu iknedēļas pastaigas pa promenādi,
kur viļņi nespēj izšķirties, vai tie aiziet vai paliek.
Aiziet vai paliek.
[skan "With Or Without You"]
Alkas kļūt par izcilību kādā jomā netieši ietver savtīgumu.
Tu centies pierādīt sevi, bet kam?
Alisone Stjuarte pieskatīja mani...
redzot man cauri.
Kad man vēl nebija nekā...
pirms es kļuvu slavens,
viņa zināja, kas man ir
un kā nav.
Koncentrēšanās.
Cilvēks nevar kļūt izcils...
bez neiedomājamas koncentrēšanās.
Bet lielākoties tā ir tikai disfunkcija.
Tāds kā aklums...
kad tu varbūt neredzi cilvēku sev blakus.
Varbūt skatītājus tu gribi...
vairāk nekā ģimeni.
Varbūt tu negribi atteikties...
no tukšuma,
kas devis tev visu.
Devu savai grāmatai nosaukumu Padošanās,
jo sapratu, ka man vajag labāk izprast šo vārdu,
ka tā ir pretinde
tai kaitei, no kuras es ciešu.
Un man tas nenāca viegli.
KAS DĪVAINS VAI SATRAUCOŠS?
Reiz kādā 1999. gada svētdienā
es atkal sēdēju Sorrento salonā ar papu,
un pirmoreiz mūžā
nolēmu pārsteigt viņu ar viņa paša jautājumu.
Vienkārši uzbrukt ar to.
Noticis kas dīvains vai satraucošs, papu?
"Man ir vēzis.
Es es sēžu izlidošanas zālē, tā sakot.
Tev vairs ilgi nevajadzēs paciest manus nesmieklīgos jokus."
Milzīgi akmens bluķi tā vienkārši noveļas tev uz galvas
no kāda iedomāta kalna.
Es domāju, ka iepazīšu viņu labāk, ka būs vairāk laika.
Īsts Bobs Hjūsons.
Tieši tad, kad beidzot sāku tevi iepazīt,
kad tu varbūt varētu dot kādas atbildes, tu ņem un notinies.
Boumontas slimnīca...
Dublina, 2001. gada vasara.
Es redzu tēvu slimnīcas gultā.
Šoreiz gaisa trūkst viņam.
Un redzu uz grīdas sevi guļam viņam blakus
uz matrača.
Viņš elpo,
bet elpa kļūst arvien seklāka,
kā kaps viņa krūtīs.
Viņš sauc manu vārdu,
jauc mani manu brāli un otrādi.
"Pol, Normen! Pol, Normen! Pol!"
Es pielecu kājās, pasaucu māsiņu.
"Viss kārtībā, Bob?"
viņa čukst viņam ausī.
Viņa tenors pārvērties īsās, niecīgās elpās.
"S" pēc katras izelpas. "Jā. Laidiet mani laukā.
Laidiet mani laukā. Es gribu uz mājām. Jā.
Jā, es gribu uz mājām. Jā."
Es teicu: "Nekas. Nekas. Nekas.
Viss kārtībā?"
Ieklausījos.
Klusums.
Pieliku ausi viņam pie mutes.
Klusums.
Klusums, kam sekoja:
"Atpisies!"
Kaut kas pilnīgi nepilnīgs ir tajā, kā paps pameta manu dzīvi.
Es nedomāju, ka viņš lika man
vai modrajai nakts māsiņai atpisties,
lai gan arī to nevar izslēgt.
Man gribas domāt,
ka viņš to veltīja nastām, ko bija nesis gandrīz visu dzīvi.
Man šķiet...
tās esmu mantojis es,
bet domāju, ka man par to ir teikšana.
Un bija arī laipnība.
Šķiet, viņš ticēja, ka sapņi
sagādā vilšanos,
un to viņš man nenovēlēja.
Tad...
Tad tu saproti, ka tēvs ir tavs draugs.
Un, ziniet, ceļš no...
no tēva līdz draugam ir vienīgais iespējamais,
ja tu esi tēvs, un es esmu.
Un es tā kā sadraudzējos ar savu tēvu
jau pēc viņa nāves, un tā vispār ir kļūda.
Jānoliec galva viņa priekšā, kad iztēlojos šo stāstu no viņa viedokļa.
Viņš zaudē sievu.
Paliek viens ar diviem bērniem,
un viens no šiem metas viņam virsū,
ziniet, bliež no visiem stobriem.
Un viens pazemos viņu,
sasniedzot visu to, ko viņš baidījās sasniegt.
Dzīves pēdējās dienās, kad bija pieņēmis vēžus, viņš man teica,
ka zaudējis ticību.
Un teica arī to, ka es nedrīkstu zaudēt savējo.
Ka tas manī esot interesantākais.
Bet tas notika, kad es izstiepu roku...
Ješua!
...un tā, pie kā
- es biju tik cieši turējies... - Ješua!
...vairs nebija. Tas bija šausminošākais brīdis manā dzīvē.
Ješua!
[skan "Iris (Hold Me Close)"]
[skan "Beautiful Day"]
Man ir ļoti nezinātniska teorija,
ka tad, kad jūs zaudējat mīļu cilvēku, viņš jums kaut ko novēl.
Uzdāvina.
DĀVANA
Kad es zaudēju mammu...
nu...
es saņēmu jūs, ar ko aizpildīt tukšumu.
Kad zaudēju tēvu, es pamanīju, ka mana balss sāk mainīties,
un neviļus aizdomājos,
ka baritons, kurš domāja, ka ir tenors,
tiešām par tādu kļuvis.
Es nezinu, kā.
Iemesli ir dažādi.
Varbūt tas ir saistīts ar vārdu "piedošana".
Es nezinu, vai piedevu tēvam vai tēvs piedeva man.
Jo es piedzimu jau gatavs cīnīties.
Padošanās man nenāk viegli.
Pazemība pret grupas biedriem, sievu, manu Radītāju
man ir cīņa.
Man pietiek ticības, lai cerētu, un pietiek cerības, lai mīlētu.
Un caur šo mūziku es to praktizēju.
To man uzdāvināja mans zemes tēvs.
Un atstāja man vienu no savām mīļākajām melodijām, lai tā mani vajā.
Es tikai nesen sapratu,
ka tai ir tāds pats nosaukums kā mūsu iecienītajai dzertuvei -
Sorrento salons.
"Atgriezies Sorrento!"
Tā bija šī melodija.
Un es atgriezīšos.
NEAPOLE
Viens, divi, trīs, četri.
[skan "The Showman (Little More Better)"]
IEPRETĪ SORRENTO
AIRISAI UN BOBAM HJŪSONIEM
Es neatceros, kā bija tālāk.
Kāda tālāk bija melodija?
Turpiniet! Lieliski!
Viens, divi, trīs.
Vēl viens pants.
PĒC PADOŠANĀS STĀSTU MOTĪVIEM
VĀRDU, MŪZIKAS UN BLĒŅU VAKARS...
No la uz sol.
Turpiniet piedziedājumu.
- Ir labi? - Atpakaļ pie darba!
Labi.
- Bija lieliski. - Man patika.
Tulkojusi Dace Andžāne