Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kvaila galvoti,
kad tavo istorija kitiems gali būti tokia pat įdomi, kaip tau pačiam.
Memuarų rašymas yra visai kito lygio apmąstymai.
Bet štai.
Šįvakar norėčiau pristatyti kelias ištraukas iš „Surrender“ –
knygos, kurią pats parašiau.
Su dramatiška pradžia. Galėjo būti ir su dramatiška pabaiga.
Matot,
gimiau su ekscentriška širdimi.
Vienoje mano širdies dalyje, kur žmonės
paprastai turi tris vožtuvus, aš turiu du.
Dvejas duris, kurios 2016 m. per Kalėdas vos nenušoko nuo vyrių.
Aorta yra pagrindinė arterija, gyvybiškai svarbi.
Per daugelį įtampos kupinų metų mano aorta išsipūtė.
Išsipūtė tiek, kad jau būtų sprogusi
ir nunešusi mane į kitą pasaulį greičiau nei būčiau spėjęs atsisveikinti su šiuo.
Taigi, atsidūriau
Niujorko „Sinajaus kalno“ ligoninėje.
Žvelgiau į save, gulintį ant plieninės lovos.
Pulsuoja, tykšta karštas kraujas –
taip nutinka, jei jis neteka tavo viduje.
Kraujas ir oras. Kraujas ir žarnos.
Kraujo ir smegenų dabar labai reikia.
Reikia chirurgo, kuris stovi šalia manęs, smegenų ir rankų.
Jis prieina prie mano krūtinės
ir perpjauna ją, panaudodamas mokslo ir skerdiko žinias.
„Jūsų vyras turi daug ugnies
savo kovotojo krūtinėje.“
„Prireikė ypač tvirto siūlo jam susiūti.
Jo plaučių talpa siekia gal 130 % įprastos tokiame amžiuje.“
Oras yra ištvermė.
Oras suteikia pasitikėjimo priimti didžiulius iššūkius.
Oras nėra ketinimas užkariauti Everestą,
bet sugebėjimas ištverti kopimą.
Ir štai pirmą kartą likau be jo.
Nekvėpuoju.
Dievą vadiname įvairiai. Įkvėpimu.
Jehova. Alachu. Ješua.
Negaliu įkvėpti ir siaubingai bijau.
Nes pirmą kartą
kreipiuosi į Ješuą,
ir jo nėra.
Labai keista prašyti tylos tave išgelbėti.
Atsiverti tau.
Pamatyti, ar ta tyla turi veidą.
Bet tą akimirką
Dievo, rodės, nebuvo.
Kur aš?
Be oro.
Be maldos.
Be arijos.
Kaip čia patekau?
- [skamba daina „Vertigo“] - Niujorke, Niujorke!
74-oji ir Brodvėjau, nukreipkite „Beacon“ teatro prožektorius į mus.
Hola!
Taip, ačiū jums. Vis dar apsimetu, kad tai – knygos pristatymas.
O, taip.
- Hola. - Hola!
Sveiki atvykę į mano ketvirtadalio pasirodymą.
Ir, pasakysiu, jaučiuosi transgresivo,
kad susitinku su jumis be savo grupės narių.
Daugelis žinote, kad kai „U2“ vyksta į turą,
atsiveža ir didžiulių butaforijų.
Milžinišką leteną, kosmines stotis, veidrodines citrinas.
Šįvakar teturiu stalą ir kėdes.
Ir „Jacknife“ Ly ansamblį...
ATSAKINGAS UŽ MUZIKĄ „JACKNIFE“ LY
...kur Keitė Elis groja violončele ir būna nepakartojama...
KEITĖ ELIS VIOLONČELĖ
...Džema Doherti – arfa ir kitais dangiškais balsais.
DŽEMA DOHERTI ARFA
Taigi, pasirodo, fantastiškiausias dalykas mano gyvenime
yra žmonės, su kuriais palaikau santykius.
Daugelį jų sutikau tą pačią savaitę,
kai pradėjau gyvenimą su savo žmona Ali.
Tą pačią savaitę prisijungiau prie „U2“.
Taip. Atleisk, mieloji.
Viena savaitė mokykloje, ir visas mano gyvenimas sudėliotas.
Daugmaž.
[skamba daina „City of Blinding Lights“]
Alison Patricija Stiuart tikėjo. Absurdiška, bet manimi.
Ši 15-metė mergina ne tik iškentė mano demoniškas svajones,
bet ir drąsino savo vaikiną, kuris visiems, kurie tik klausėsi, sakė,
kad ši grupė bus labai garsi, o pats jautėsi toks menkas.
Neįtikimos mažos roko žvaigždės istorijos.
Tuomet svajojau apie tokią ateitį.
Kaip gražu.
Pastaruoju metu prisimenu praeitį.
Praeitį, kuri galėtų apsaugoti mane nuo dabarties.
Matau, kaip mama mane bara.
„Tu vis maivaisi prieš visus. Tu vis maivaisi prieš visus.“
Bet tą ir noriu daryti savo gyvenime.
O tėtis tik vartė akis.
Mano tėtis buvo katalikas.
Katalikas, kuriam patiko tai, kas protestantiška, pvz., mano mama.
Kai jie susituokė, jo šeima vestuvėse nepasirodė.
Tais laikais Airija tokių dalykų neatleisdavo,
tačiau Bobui išorinis pasaulis nelabai rūpėjo.
OPERA, KURI BUVO BOBAS HJUSONAS
Mano tėvas buvo tenoras. Tikrai labai stiprus.
Išgirdę jo dainavimą, žmonės susijaudindavo.
Kad sujaudintum žmones muzika, pirmiausia turi susijaudinti pats.
Matau savo tėvą, stovintį svetainėje Kedrų g. 10-ame name
priešais garso kolonėles su dviem mamos virbalais,
diriguojantį Bethoveną, Mocartą, Verdį.
Dabar jis klauso „Traviatą“.
[skamba „Libiamo ne'lieti calici“]
Ant „Teatro di San Carlo“ scenos Sorente.
Jis ne visai žino istoriją,
bet jaučia ją,
tėvas ir sūnus nesutaria, mylimieji iškeliauja ir grįžta.
Jis jaučia žmogaus širdies neteisybę.
Muzika daužo jam širdį.
Didžiąją gyvenimo dalį
praleisiu mėgindamas perprasti operą, skambančią mano tėvo galvoje.
Jis nelabai ką daugiau pastebi,
bent jau ne mane, dešimtmetį berniuką, kuris į jį spokso.
Taigi, jei nori, kad tavo vaikas užaugęs dainuotų stadionuose,
yra keli būdai tą padaryti.
Gali sakyt jam, kad jis labai talentingas... kad pasaulis turi išgirsti jo balsą.
Tai – itališkas metodas.
Arba gali visiškai jį ignoruoti.
Tai – airiškas metodas, kuris, mano atveju, buvo efektyvesnis.
Troškau savo tėvo dėmesio.
Norėjau, kad jis galvotų, kad ir aš esu kupinas muzikos.
Jis manęs negirdėjo,
tad dainavau garsiau ir garsiau.
Tiesą sakant, taip ir prasidainavau visą kelią iki jūsų šįvakar.
Ačiū, tėti.
Mano tėvas ne šiaip sau gyveno užsidaręs savo pasaulyje.
Manau, dabar reikėtų arfų.
Ši dalis – tragiška.
Mano motina Airis mirė, kai buvau 14-os.
Paskutinį kartą mačiau ją gyvą jos tėvo laidotuvėse.
Skamba pernelyg airiškai, suprantu,
bet tokia ta mano istorija. Nuo jos nepabėgsiu.
Kai mano senelio karstą nuleido į kapo duobę,
mano mama susmuko.
Stovėjau ir žiūrėjau, kaip mano tėvas ir vyresnysis brolis nunešė ją į automobilį,
nuvežė į ligoninę, kur ji mirė, plyšus aneurizmai.
Taip jau nutinka.
Jaučiau, kad niekuo negaliu padėti, tad meldžiausi.
Mano tėvas į tragediją sureagavo taip – niekad nebekalbėjo apie motiną.
Airis mirus, mūsų namas Nr. 10 virto opera.
Įstrigau name,
kur trys vyrai gyveno apimti pykčio ir melancholijos.
Name, kur niekas niekad neminėjo vardo, įkūnijančio mūsų sielvartą.
Airis.
Mano motinos vardas – Airis.
Namai tapo tylos upe, kurioje galėjau nuskęsti,
jei mano vyresnysis brolis Normanas nebūtų man numetęs gelbėjimo rato.
Jis padavė man gitarą, savo gitarą.
Skydą. Ginklą. Patikimą draugą.
Dar vieną balsą maldai. Muziką.
[skamba daina „Glad to See You Go“]
EIK
Šokinėjau svetainėje
pagal „Ramones“ albumą „Leave Home“.
Dainos buvo paprastos, tačiau labai atitiko mano gyvenimą.
Tokios paprastos, jog galbūt galėčiau parašyti pats.
1978 m. gegužės 10 d. Šiandien – mano 18-as gimtadienis.
Jokio torto.
Vietoj to mano tėtis sako, kad turėčiau susirasti darbą.
Darbą.
Žinau, kad jei darysiu tai, kas miela širdžiai,
gyvenime man neteks dirbti nė dienos.
Bet tokiu atveju turi turėti ypatingų sugebėjimų,
o aš jų neturiu. Neturiu ypatingų sugebėjimų.
Esu pakankamai protingas, kad suvokčiau, jog nesu pakankamai protingas.
„The Ramones“ yra pakankamai protingi, kad dainuotų paprastas dainas.
Gal man reikia dažniau klausyti „Ramones“.
Tai – diena, kai parašysiu savo pirmąją pusėtiną rokenrolo dainą.
Ji taps pirmuoju „U2“ singlu. Ji išgelbės man gyvybę.
Tai – daina „Out of Control“.
[skamba daina „Out of Control“]
Ei, aš taip galiu.
„Būgnininkas ieško muzikantų, kad sukurtų grupę.“
Leiskit pristatyti Larį Muleną Jaunesnįjį.
Žinokit, visi, kurie įžengia į patalpą, kurioje sėdi Laris Mulenas, netenka žado,
nes jis – ne tik stilingas ir išvaizdus,
bet ir labai įtariai žiūri,
jei atsiduriate jo akiratyje,
patalpoje,
ir galbūt, jei diena pasitaiko prasta, jei apskritai esate gimęs.
Bet kai Laris myli žmones, jis myli juos iš visos širdies,
ir esu dėkingas, kad man teko pajausti tą jo meilę.
O dabar – Deividas Evansas.
Kartais vardas, kurį tau suteikia gimus, nėra tavo tikrasis vardas, tiesa?
Deividas Evansas visad bus Edžu. Visi jį vadins Edžu.
1976 m. jam buvo 15-a, jis buvo metais jaunesnis už mane.
Jis stovėjo atsirėmęs į „Šventyklos kalno“ mokyklos sieną,
brązgindamas gitara sudėtingą akordą.
Jis mokėsi vienoje klasėje su Alison Stiuart, mano būsima žmona,
ir visi sakė, kad jie – protingiausi savo amžiaus grupėje,
kad jis ją įsimylėjęs, kad jie galbūt eina pasivaikščioti.
Nusprendžiau stebėti tą gitaros genijų.
Dabar leiskite man pristatyti Adamą Kleitoną,
žmogų, kuris tiki rokenrolu.
Tik vienas įsakymas: keturios stygos – geriau nei šešios.
Jis turėjo stilių, požiūrį, ambicijas,
vienintelė bėda – nemokėjo groti,
bet nieko baisaus, nes aš nemokėjau dainuoti.
[skamba daina „Stories for Boys“]
„U2“ repetavo nedideliame kotedže
šiaurinėje Dublino apygardoje, pro kurio langus buvo matyti kapinės.
Kapinės, kuriose buvo palaidota mano motina. Vadinome jį „geltonuoju namu“.
Šiandien jau ne pirmą kartą šaukiu ant savo grupės narių.
Pamirškite Airiją, skęstančią sukarintose liepsnose. Ne.
Šiandien, 1978 m. žiemą,
didžiausią spaudimą visai žmonijai
kelia tai, kad ši grupė nėra pakankamai geri muzikantai,
tarsi aš būčiau.
Mėginu paaiškinti jiems, kaip džiaugiuosi
dėl naujosios „Public Image Ltd“ dainos.
Puiki daina, aiškinu, tarsi žinočiau,
gali būti parašyta dviem stygoms ir dviem akordams.
Stengiuosi, kad Edžas išgautų garsą, tarsi elektrinis grąžtas lįstų į smegenis,
tarsi grandininis pjūklas perpjautų praeities karkasą.
Edžas nesupranta plūdimosi.
Tiesą sakant, Edžas netenka kantrybės, o aš imu dar labiau plūstis
ir taip įsismarkauju, kad pagriebiu jo „Gibson Explorer“ gitarą,
užsidedu sau ant kaklo
ir pradedu leisti pavojingus žviegiančius garsus.
„Tęsk. Tęsk,“ – sako Edžas. – „Nesustok. Jau tuoj bus gerai.“
Tau patiko?
„Nežinau, ar patiko, bet labai primena garsus odontologo kabinete.
Duok man. Pažiūrėkim, ar man pavyks kažką išspausti.“
Tą akimirką, ir pripildytą ego, ir labai nesavanaudišką,
po truputį gimė daina.
Daina, kurią pavadinsime „I Will Follow“.
Jei išeini, išeik. Išeik, išeik.
Man patinka, kad ji užkabina. Kaip „ua-ua“ pedalas.
Išeik, išeik, išeik. Aš eisiu iš paskos.
Edžas pavertė mano grafitį
Rafaelio „Motina ir suknistu kūdikiu“,
o Laris su Adamu įrengė jam galeriją.
Taip.
Nagi, suraskime kažką, ką galime padaryti, ko negali padaryti kiti.
Adamai, tu gali tai.
Mes galime tą padaryti.
Edžai, mes galime tai padaryti.
Adamai, Lari, jei išeini, išeik.
Jei išeini, išeik. Jei išeini, išeik.
[skamba daina „I Will Follow“]
Būgnais groja Laris Mulenas.
Bosine gitara – Adamas Kleitonas, Edžas.
„I Will Follow“.
O varge. Atleiskit, Edžai, Lari, Adamai.
Buvau visiškas suknistas idiotas.
Bet stengiuosi pasitaisyti.
Iš tiesų esate...
esate tikrai nuostabūs.
Bet nė vienas, buvęs repeticijoje, įskaitant mane, nepagalvojo
apie Airis Hjuson, gulinčią...
gal už šimto metrų nuo tos vietos, kurioje grojome.
Visą tą laiką, kol repetavome geltonajame name,
nė karto apie ją nepagalvojau.
Nė karto neaplankiau jos kapo.
Neatrodė, kad ji mirusi.
Buvo blogiau.
Elgėmės taip, tarsi jos nė nebuvo, bet Airis nebus pamiršta.
Ne, ne muzikoje.
[skamba daina „Iris (Hold Me Close)“]
Airis stovi koridoriuje.
Ir sako man, kad galiu viską.
AIRIS MANO KOŠMARE
Nebijok pasaulio,
jis ne ten.
Airis groja ant kranto.
Ji palaidoja berniuką
po smėliu.
Airis sako, kad nuvarysiu
ją į kapus.
Bet tai nebuvau aš, bliamba.
Leiskite man papasakoti apie airių mąstymo
geometriją ir geografiją.
Airių mąstymą geriausiai suprasite, jei įsivaizduosite jį kaip airišką aludę.
Eini ten, norėdamas užsimiršti, bet galiausiai paskęsti prisiminimuose
ir druskos bei acto skonio bulvių traškučiuose...
ir juodame skystyje.
„Finnegan's“ aludėje ne tik dažnai lankausi,
ji – tarsi atskira šalis su savais įstatymais ir papročiais.
Tai – Deno Finegano ir jo sūnų valdos.
Tai – konstitucinė monarchija, kurioje Denas yra valstybės galva,
o jo sūnūs vadovauja vyriausybei.
Čia galioja kodeksas, griežtumas, pagarba tradicijoms.
Išties, pagarba operai
ir žmonėms, kurie moka dėvėti tvidą,
kaip mano tėvas Bobas.
Taigi, „Finnegan's“ žmonės... Tokie kaip mano tėvas, Bobas.
Taigi, tarp „Finnegan's“ žmonių yra nedidelis itališkas konsulatas,
„Sorento“ baras...
„SORENTO“ BARAS
...kuriame sekmadieniais susitinku išgerti su savo tėvu.
Užsisakau bokalą alaus.
Jis, katalikas, užsisako „Black Bush“, protestantiško viskio.
Jau – subtili užuomina, kad Brendanas Robertas Hjusonas buvo laisvas
ir kaskart jis klausdavo to paties.
„Kas nors keisto ar įspūdingo?“
Taigi, sakydamas „keisto ar įspūdingo“,
jis nenorėjo girdėti apie maištingą rokenrolo dainininko gyvenimą.
Dažniausiai sėdėdavome tylėdami.
Stengiuosi padaryti jam įspūdį.
Ar tai, kad man paskambino Lučianas Pavarotis,
tau būtų keista ar įspūdinga?
„Įspūdinga, tikrai.
Keista? Taip. Kodėl toks didis tenoras tau paskambino? Tik neįsižeisk.“
Neįsižeidžiau. Tiesą sakant, jam reikia dainos.
„Jis ne ten pataikė?“
Ne. Jis nori, kad aš
ir Edžas parašytume jam dainą. Taip.
Ne Gilbertas ir Sulivanas ar Rodžersas ir Hamersteinas.
O aš, B-O-N-O, Polas.
„Tu? Baritonas, įsivaizduojantis, kad yra tenoras?“
Aš.
Pavarotis nori, kad parašyčiau jam dainą. Taigi, kas dabar suknistas idiotas?
„Jis.“
ARGI NEGALIME IR KEISTI PASAULĮ, IR LINKSMINTIS?
„Šventyklos kalno“ mokykla buvo nežinomas
edukacinis eksperimentas.
Šalyje, kurioje brendo pilietinis karas tarp sektų,
katalikai ir protestantai mokėsi toje pačioje klasėje.
Tave skatino būti savimi,
būti kūrybingu, dėvėti savitus drabužius,
ir buvo merginų.
Irgi dėvinčių savo drabužius.
Ironiška, bet toje laisvėje nuo religijos
mes tapome religingi.
Suartėjome su krikščionių radikalų grupe, kuri vadinosi „Shalom“.
Jų manymu, visos įsteigtos bažnyčios ne tik nutolo nuo Jėzaus,
bet trukdė Jėzui.
Kai „U2“ ėmė populiarėti,
mūsų pirmojo amžiaus broliai krikščionys ėmė sakyti, kad mūsų muzika – lengvabūdė
ir pagyrūniška.
Kitaip tariant, linksma.
Mes klausėme: „Argi negalime ir keisti pasaulį, ir linksmintis?“
„Em, ne. Turite rinktis – arba šis pasaulis, arba kitas.“
Ilgainiui mums tai įgriso, ypač Edžui.
Jis nebenorėjo tos įtampos, kylančios dėl buvimo Jėzaus mokiniu
ir Džojaus Ramono apaštalu.
Jis nusprendė išeiti iš grupės.
Mane irgi kankino prieštaravimai.
Visai nenorėjau likti „U2“ be Edžo.
Laris atjautė mus abu.
Adamas – ne.
Vienas albumas ir viskas, kaip „Sex Pistols“.
Dabar teliko pasakyti mūsų vadybininkui.
Ar pasakojau jums apie Polą Makginesą?
Polas Makginesas, roko muzikos Vinstonas Čerčilis.
Jis išėjo į karą dėl „U2“.
Jis apskraidino mus aplink pasaulį,
tad mes tikrai nenorėjome jam sakyti,
kad sunaikinsime jo kūdikėlį tada, kai jis jau ėmė bręsti.
Bet jis mus išklausė.
Patylėjo,
tuomet pasimuistė, ir sekė antausis. Jam.
O tada išgirdome:
„Ar teisingai suprantu, kad jūs pasikalbėjote su Dievu?
Galbūt kitą kartą, kai kalbėsit su Dievu,
galėtumėte paklausti jo ar jos,
ar nieko tokio, jei jūsų atstovas Žemėje... t. y. aš...
nutrauks sutartį.
Manote, kad Dievas norėtų, kad pažeistumėt teisinę sutartį, toks mano klausimas.
Sutartį, kurią pasirašiau jūsų vardu, kad galėtumėte vykti į turą.
Kas čia per Dievas?“
Velniškai geras derybininkas tas Polas Makginesas.
Jau ne pirmą kartą įdėdavome žodžius Dievui į lūpas.
Turas išties įvyks.
Ir aš taip džiaugiausi,
kad įtikinau savo 21-erių metų merginą susituokti.
Sunku patikėti, bet ji sutiko.
Taigi, Edžui irgi buvo smagu,
bet Edžas nebuvo tikras, ar nori
suktis versle, kuriame apstu pasipūtusių
ir bjaurių žmonių.
Paklausiau jo, ar jis sutiktų padaryti man išimtį?
Išmėgindamas įvairius akordus,
Edžas parašė dainos apmatus.
Ne visai dainą, bet jos griaučius. Būsimą „U2“ kryptį.
„Sunday, Bloody Sunday“ buvo religinis menas, supintas su „The Clash“.
Ja buvo siekiama priešpriešinti Velykų sekmadienį
su 14-os beginklių protestuotojų nužudymu Deryje.
Kol Edžas sėdėjo savo bute Dubline,
aš su savo nuotaka buvau Jamaikoje, rašiau žodžius šioms naujoms dainoms,
aiškindamas Ali, kodėl mūsų medaus mėnesio albumas vadinsis „War“ („Karas“).
[skamba daina „Sunday, Bloody Sunday“]
Žinokite, kad mes, atlikėjai,
vaikydamiesi tiesos, linkę labiau už visus prikalbėti netiesos.
Į sveikatą.
Šou verslas.
Vėl sėdžiu „Sorento bare“
ir girdžiu įprastą tėčio klausimą.
„SORRENTO“ BARAS (VĖL)
„Kas nors keisto ar įspūdingo?“
Viskas keista ir įspūdinga.
„Tu teisus. Šiandien įsėdau į taksi.
Vairuotojas pamatė, kur važiuoju,
ir paklausė, ar aš pažįstu Bono.“
Atsakiau: „Ne. O jūs?“
„Žinoma, visi pažįstame Bono. Be abejo. Jį juk persekioja Pavarotis, ar ne?“
„Persekioja. Persekioja Pavarotis.
Šito dar nesu girdėjęs. Paparacis?“
Keista, kad apie tai užsiminei.
Didysis „Paparacis“ vėl skambino.
Šįkart jis nori, kad pasirodytume drauge su juo jo gimtajame Modenos mieste
ir surinktume pinigų karo pabėgėliams iš Bosnijos.
Kaip galima atsisakyti?
„Gal nors kartą padarysi ko prašomas?“
Aš noriu daryti ko prašomas.
Bet grupė manęs irgi prašo nesiblaškyti,
kad galėtume užbaigti „U2“,
o ne Pavaročio albumą.
Leiskite paaiškinti, ką reiškia būti šioje grupėje,
tai, ko nesupranta net mano tėtis.
Visi galvoja, kad esu „U2“ lyderis. Gerai būtų.
Norėjau, kad „U2“ vyrautų tikroji demokratija.
Tad dabar esu grupėje su kitais trimis nariais,
ir kiekvienas iš jų galvoja, kad yra „U2“ lyderis.
Tad jei aš noriu ką nors daryti,
nebūtinai reiškia, kad jie irgi nori tą daryti.
Šiaip ar taip, pasakoju visa tai tėčiui.
Ir, tėti, visa grupė buvo studijoje Hanoverio krantinėje,
kai suskambo telefonas.
„Bono, Bono, Bono. Kaip laikaisi?
Nepavargai sėdėti viršūnėje?
Ar nulipai žemyn su rokenrolo lentele?“
Naujas albumas. Taip, vėluojame, kaip visuomet.
„Tu man
tą jau sakei, todėl, brangusis Bono, atvykau padėti.“
Atsiprašau? Tu Dubline?
„Šią minutę esu Airijos muitinėje ir „aksisuose“.
Sakiau jiems, kad neturiu nieko, ką reikėtų deklaruoti,
tik savo meilę Bono, Edžui, Džeimsui ir Lariui.“
„Šiuo metu teturiu vienintelį tikslą,
pasitarnauti šiems puikiems žmonėms.“
Maestro, jie tikrai šaunūs žmonės,
ir mums didžiulė garbė, tačiau laikas ne pats tinkamiausias.
„Jie manęs nemėgsta?“
Blogiau. Jiems nesvarbu.
Jie – pankroko vaikai.
Jie tikrai įtars, kad atvažiavai
įkalbėti juos vykti į Modeną.
„Jaučiuosi įskaudintas.
Atvykau iš gryno draugiškumo,
o jūs abejojate mano motyvacija.“
Ne. Ne, maestro. Viskas ne taip.
„Perfetto. Aš jau važiuoju.“
Šūdas. Šūdas.
Nueinu pas Edžą, Adamą ir Larį
ir sakau: „Klausykit, jis – geriausias dainininkas pasaulio istorijoje.
Didžiulė garbė, kad jis atvažiuos pas mus už pusvalandžio.“
„Už pusvalandžio? Jis turbūt atvažiuoja pas tave“, – sako Laris.
„Jis neatvažiuoja pas mus.“
„Čia kažkoks triukas“, – sako Adamas.
„Jis čia atvažiuos su fotografu. Mes nepasiduosime spaudimui.“
Ką darysite? Bėgsite slėptis?
„Ne, nesislėpsime“, – sako Edžas.
„Tiesą sakant“, – vienbalsiai ištarė Adamas ir Laris, –
„būtent tą ir padarysime. Pasislėpsime.“
Atsiprašau?
Taigi, du suaugę žmonės pasislepia nuo Lučiano Pavaročio.
Skambutis...
ir štai jis stovi. O Dieve.
Geriausias visų laikų dainininkas...
Su filmavimo komanda.
Septyniais ar aštuoniais susijaudinusiais italais. Vienas iš jų verkia.
„Bono, Bono, Bono. Edžai, Edžai. Bono, Edžai.
Kur Džeimsas ir Laris?“
„Čia – mano draugai iš „Rai Uno“ televizijos. Jie turi palydovinę anteną,
jei nuspręstume paskelbti pasirodymą Modenoje.
Kol esame visi kartu.“
„Kokioje planetoje
didysis Pavarotis pasibelstų į tavo duris,
ir tu jo neįsileistum? Gal pasaulis visai išprotėjo?“
Tėti, mano pasaulyje mes tikrai jį įsileisime.
Edžo pasaulyje – irgi.
Tiesą sakant, mes prisijungsime prie projekto „Pavarotis ir draugai“
ir palaikysime „War Child“ Modenoje.
Taip.
Adamo ir Lario nebus,
bet gal tu norėtum vykti?
„Tikrai?
Gerai,
tau turbūt pravers šalia turėti bent vieną tikrą tenorą.“
Ir tuomet...
Geriausias balsas pasaulio istorijoje.
Tačiau stebuklas Modenoje buvo
Brendano Roberto Hjusono pasikeitimas,
mano airių kataliką tėvą
pakeitė ne Lučianas Pavarotis,
o moteris, kuri buvo šalia jo, Velso princesė Diana.
Tiems, kurie nežinote, pasakysiu – Edžo šeima kilusi iš Velso,
tad jie nekantravo susitikti su Velso princese.
Edžas padrąsino mane pakviesti tėtį, aš tą ir padariau.
Tėti, ar norėtum susitikti su Ledi Di?
Evansai klausia.
„Ką? Kodėl turėčiau norėti susitikti su karališkosios šeimos nariu?
Tarsi klaustum, ar nenorėčiau susitikti su loterijos laimėtoju.“
Supratau. Žinau. Tik paklausiau.
Kas buvo toliau, niekaip nesugalvotum.
Tėtis sėdi vagonėlyje,
nevalgo nieko iš Pavaročio padėklo su egzotiškais itališkais patiekalais,
turinčius neištariamus pavadinimus.
Ir tada jis apsisuka...
o ji – ten.
Ateina su aukštakulniais, virš 180 cm,
dramblio kaulo spalvos vizija.
Diana priėjo prie tėčio tarsi sulėtintame kine.
„Sveiki, kaip sekasi?“
Tėtis susilydė.
Šokas dėl netikėto susitikimo su britų karališkąja šeima
greitai virto paauglio susižavėjimu.
„Labai gerai. Ačiū, kad paklausėte.
Labai malonu susitikti.“
800 metų priespaudos išnyko per 8 sekundes.
Jei kada svarstėte, kam reikalinga karališkoji šeima...
ką daro daug airių...
aš papasakočiau šį nutikimą.
Aštuoni amžiai priespaudos, viena princesė, ir mes atsiteisę. Taip.
(AIRIŠKAS) IŠDIDUMAS
Kai grįžome namo,
tėtis tebekalbėjo apie princesę Dianą,
bet jau kitaip.
„Turiu pasakyti, ji užsiima labdara,
bet tau rūpi ne labdara, ar ne?
Tau rūpi teisingumas, taip?
Juk jei pasaulyje vyrautų teisingumas, labdaros nereikėtų.“
Ar tėvas pradeda suprasti sūnų?
„Taip nesakyčiau,
bet per radiją girdėjau tavo dainą „Pride“,
ir gal kažką ir pajaučiau.“
Žinai, dėl tos dainos mus pakvietė į „Live Aid“.
Bobas Geldofas sakė, kad kai ją išgirdo, atleido man dėl šukuosenos.
Kai „U2“ užlipo ant scenos „Live Aid“ koncerte,
pamatėme ištisą jūrą baltų vėliavėlių, reiškiančių pasidavimą,
plevėsuojančių vėjyje, ir pajutome
gerumo dvasią minioje.
Rodės, mūsų pankų maldos išsipildė,
suprantat?
Taikos maldos.
Nes jei esi alkanas, kariauji su savimi.
Kariauji su žeme, ant kurios vaikštai.
Taip.
[skamba daina „Pride (In the Name of Love)“]
O, taip!
Vemblio stadionas Londone.
Mintis ištransliuota visam pasauliui.
Kas, jei mes būtume pasaulis?
Kas, jei galėtume pamaitinti pasaulį?
Ką dar?
Ką dar galėtume padaryti meilės vardan? Ką dar?
Iki šiol užduodu sau tą klausimą
ir vis dar noriu sužinoti atsakymą.
„Live Aid“ ir susiję renginiai leido surinkti 250 mln. dol.
Tačiau Afrikos šalys mokėjo tokią sumą
jums ir man kiekvieną savaitę
už senas paskolas, kurias jiems įsiūlėme Šaltojo karo metu.
„Kiekvieną suknistą savaitę“, – kaip sakydavo Bobas Geldofas.
Supratau svarbų dalyką.
Neteisybė dažnai pristatoma kaip nesėkmė.
Kaip „U2“ vokalistas
supratau, kad jei „U2“
nori rašyti stipresnes dainas svarbesnėmis temomis,
man reikia protingesnių žmonių.
Naujesnės programinės įrangos.
O ne senojo mokymo... Nėra ko čia juoktis, tiesą sakant.
Viskas gerai.
Nuvykau į Afriką su savo žmona.
Mudu su Ali dirbome našlaičių prieglaudoje
Adžebare, Pietų Vole, Etiopijoje.
Buvo 1985 m. ruduo.
Tie žmonės kaimuose stengėsi išgyventi be maisto ir vandens.
Jiems buvo be galo sunku.
Žemė, ant kurios jie gyveno, nieko neišaugino.
Tsegaje: „Esu šaltinis, esu Nilas,
esu afrikietis, esu pradžia!
Esu daina, aš dainuoju,
esu Etiopija, „tiesianti ranką į Dievą“
O, Nile, tu skambini Etiopijos varpą
kurčiųjų pasaulyje!“
Nes šioje žemėje palaidoti didžiuliai turtai.
TSEGAJE GABRE-MEDHINAS
Tačiau didysis badas sunaikino šią nuostabią tautą.
Ta pati šalis netrukus sutvarkys mūsų gyvenimus.
Mes niekad nebebūsime tokie patys ir nenorėsime būti.
Šioje dykynėje
gavome pamokų iš kraštovaizdžio ir žmonių, kurių niekad nepamiršime.
„Skurdas nėra natūralus dalykas.
Jį sukuria žmonės, ir jį įveikti gali tik moterų ir vyrų veiksmai.“
Labiau moterų, kurios geriau supranta,
kad vieta, kurioje gyveni, neturėtų lemti, ar gyvensi.
Ar mes teisūs?
[skamba daina „Where the Streets Have No Name“]
Mudviem su Ali buvo sunku sugrįžti iš Etiopijos.
Tiesą sakant, didelė mūsų dalis vis dar likusi ten.
Kai buvo išleistas albumas „The Joshua Tree“,
„U2“ išpopuliarėjo.
Ėmė patikti plačiosioms masėms.
Galėjome to gėdytis arba ne.
Šlovė yra valiuta,
ir mes norėjome panaudoti tai, ką mums suteikėte, nuveikti kažką daugiau
nei tik pasėdėti prabangiame restorane.
Nors apie tai irgi verta pagalvoti.
Prisidėjau prie kelių naujų grupių.
„Drop the Debt“, RED, „ONE Campaign“, kovojančių prieš nepaprastą skurdą.
Tikrai, „ONE Campaign“ laikėsi vienintelio principo.
Nebūtina sutikti dėl visko,
jei sutinki bent dėl vieno dalyko, kuris yra užtektinai svarbus.
Taip atsidūriau susitikimuose su žmonėmis, kurie valdė neturtingųjų pinigines.
Yra tokių žmonių.
Tai – vyriausybė. Tai – TVF, Pasaulio bankas.
Dabar atėjo metas atsisukti į publiką...
Taip?
...ir užduoti sunkius klausimus apie mano motyvaciją.
Sufleris užgeso. EHP.
Ar taip stengiuosi išpirkti kaltę, kad gyvenau tokį prabangų gyvenimą?
Taip, mano gyvenimas prabangus.
Esu rokenrolo žvaigždė, gaunanti per daug pinigų, pagarbos, įvertinimo, maisto.
Ar esu veidmainis? Taip.
Bet ne čia.
Kituose dalykuose.
Bet, pasakysiu, veidmainiai turi blogą reputaciją.
Veidmainiai nors kurį laiką elgiasi teisingai.
Tačiau galiausiai...
argi tai svarbu?
Tikrai, koks skirtumas? Motyvai nesvarbūs.
Svarbus rezultatas. Svarbios yra gyvybės.
Žmogiškas potencialas. Teisingumas.
Kaip sako tėtis, jei pasaulyje vyrautų teisingumas, labdaros nereikėtų.
Bet taip nėra, tad imkite čekį. Imkite čekį.
[skamba daina „Desire“]
Tikrai?
Ką gi, jie pakeis kameras,
o aš išgersiu labai stipraus gėrimo...
Ir netrukus sugrįšime.
Turime keturis objektyvus
- ir ieškome didvyrio objektyvo. - Aišku.
IŠPAŽINTIS
Taip. Pats gražiausias. Atsistok ten.
- Mielai. - Ir mes truputėlį parežisuosime.
Rodome iš arti.
Gražu. Iš arčiau nereikia, ar ne?
Nemanau.
Manau, bus truputį
sunku pasirodyti su tokiais apribojimais.
Gerai, apsisuk, bičiuli.
Taip. Ne, neblogai. Jis iš prigimties žino, ką daryti, tiesa?
Trečias veiksmas.
Ką gi, gerai.
Išpažintis.
Visas tas pasaulio gelbėjimas.
Ar tai paslauga, pareiga, teisingas pyktis,
ar tik vaikiškas troškimas būti veiksmo centre?
Dėmesio centre.
Todėl kyla klausimas,
ar gali turėti vaiką ir išlikti vaiku?
Metas suaugti.
Negaliu šito sušikti.
Troškimas ir dorybė
yra ištisas šokis,
ir niekas jo nemoka šokti geriau už mano žmoną.
Daina „Desire“ pakilo į pirmąją vietą.
Nežinau, ar tai buvo susiję, bet mes labai džiaugėmės,
mums gimė pirmasis kūdikis.
Nežinojau, kaip jaustis.
Nežinojau, ar mokėsiu būti tėvu.
Nežinojau, ar galėčiau būti tėvu,
nes nemaniau, kad buvau geras sūnus.
Jau anksčiau sakiau, kad Alison Stiuart tikėjo.
Noriu pasakyti, ši moteris parašė dalį istorijos, kurios dabar klausotės.
Kai mudu su Ali susituokėme,
išsikraustėme iš savo tėvų namų.
Buvome tokie jauni.
Išsikraustėme į seną akmeninį bokštą Airijos pakrantėje,
į švyturį.
Ali leisdavo pažvelgti į jos sielą,
bet tik jei ateidavai į jos tvirtovę beginklis,
tuomet galėjai tikėtis,
kad praeisi jos beveik neįveikiamą gynybą.
Tik taip buvo galima pereiti tą pakeliamą tiltą.
Buvome susituokę vos dvejus metus,
ir aš mačiau, kad gana ilgus laikotarpius
ji užsidaro begalinėje tyloje su savimi.
Ji sakė, kad netgi būdamas namuose aš nebūdavau namuose.
Mūsų kassavaitiniai pasivaikščiojimai buvo kupini melancholijos,
kaip bangos, kurios stengiasi nuspręsti, išeiti ar likti.
Išeiti ar likti.
[skamba daina „With Or Without You“]
Jei nori kažko pasiekti, turi būti kažkiek savanaudiškas.
Stengiesi įrodyti savo vertę, bet kam?
Alison Stiuart pasirūpino manimi...
permatydama mane kiaurai.
Kai dar nieko neturėjau...
kai neturėjau vardo,
ji žinojo, koks esu...
ir koks nesu.
Susitelkimas.
Nieko nepasieksi...
jei visiškai nesusitelksi.
Bet daug kas neveikia.
Tam tikras aklumas...
kai gali nematyti žmogaus, esančio šalia.
Gali norėti žiūrovų...
labiau nei šeimos.
Gali norėti neatsižadėti...
tuštumos,
kuri suteikė tau viską.
Savo knygą pavadinau „Surrender“ („Pasidavimas“),
nes žinojau, kad turiu geriau suprasti tą žodį,
kad tai buvo priešnuodis
tam, dėl ko aš kankinausi.
Man nebuvo lengva tą suprasti.
KAS NORS KEISTO AR ĮSPŪDINGO?
Vieną 1999 m. sekmadienį
vėl sėdėjau „Sorento“ bare su tėčiu
ir pirmą kartą
nusprendžiau užduoti jam jo paties klausimą.
Tiesiog.
„Kas nors keisto ar įspūdingo, tėti?“
„Man vėžys.
Aš jau netrukus išvyksiu.
Tau jau nebeilgai
reikės klausytis mano nejuokingų sąmojų.“
Ir ant tavo galvos nuo kažkokio įsivaizduojamo kalno
nurieda milžiniški akmenys.
Galvojau, kad pradedu jį pažinti, kad turime daugiau laiko.
Kaip tikras Bobas Hjusonas.
Kai tik ėmiau galvoti, kad pagaliau imu tave suprasti,
kad galbūt sužinosiu atsakymus, tu nuo manęs pabėgai.
Bomonto ligoninė...
Dublinas, 2001 m. vasara.
Matau savo tėvą ligoninės lovoje.
Šįkart jam ima trūkti oro.
Ir matau save, gulintį šalia jo
ant čiužinio ant grindų.
Jis kvėpuoja,
bet jo kvėpavimas labai negilus,
tarsi jo krūtinėje būtų kapas.
Jis šaukia mano vardą,
painiodamas mane su mano broliu ir atvirkščiai.
„Polai, Normanai. Polai, Normanai. Polai.“
Aš pašoku, iškviečiu slaugę.
„Ar viskas gerai, Bobai?“ –
ji šnabžda jam į ausį.
Jo tenoras dabar skamba kaip trumpi atodūsiai.
Švokščia iškvėpdamas. „Taip. Taip. Ištrauk mane iš čia.
Ištrauk mane iš čia. Noriu važiuoti namo. Taip.
Taip, noriu važiuoti namo. Taip.“
Atsakiau: „Viskas gerai. Viskas gerai.
Ar tau viskas gerai?“
Paklausyk.
Tyla.
Pridedu ausį prie pat jo burnos.
Tyla.
Ir staiga tylą perskrodžia:
„Atsiknisk.“
Mano tėtis išėjo iš mano gyvenimo kažkaip tobulai netobulai.
Netikiu, kad jis liepė man
ar labai rūpestingai naktinei slaugei atsiknisti,
nors labai gali būti.
Norėčiau galvoti,
kad jis turėjo galvoje tą naštą, kurią nešė didžiąją savo gyvenimo dalį.
Jaučiu...
kad ją paveldėjau,
bet tikiu, kad galėsiu pasirinkti.
Buvo ir gerumo.
Manau, jis galvojo, kad svajonės
atneša nusivylimą,
ir nenorėjo, kad jį patirčiau.
Tuomet...
Tuomet supranti, kad tavo tėvas yra tavo draugas.
Ir kelionė...
ta kelionė nuo tėvo iki draugo yra vienintelė, į kurią verta leistis,
jei esi tėvas, o aš esu.
Ir aš lyg ir susidraugavau su savo tėvu
po jo mirties, ir tai yra šiokia tokia klaida.
Turime įsivaizduoti istoriją iš jo perspektyvos, suprantat.
Jis prarado žmoną.
Liko vienas su dviem vaikais,
ir vienas iš jų nuolat laidė į jį strėles,
tiksliau, kulkas.
Ir vienas iš jų nustums į šoną,
nes įgyvendins visas ambicijas, kurias jis pats bijojo įgyvendinti.
Gyvenimo pabaigoje, kai jau susitaikė su vėžiu, jis man pasakė,
kad jis prarado tikėjimą.
Ir jis taip pat pasakė man, kad neprarasčiau savojo.
Kad tai buvo įdomiausias su manimi susijęs dalykas.
Bet buvo akimirka, kai aš šaukiausi...
Ješua.
...į kurį buvau
- tvirtai įsikibęs... - Ješua.
...ir jo nebuvo. Siaubingiausia akimirka mano gyvenime.
Ješua.
[skamba daina „Iris (Hold Me Close)“]
[skamba daina „Beautiful Day“]
Turiu labai nemokslinę teoriją,
kad kai prarandi mylimą žmogų, jie tau kažką perduoda.
Dovaną.
DOVANA
Kai netekau motinos...
na...
Gavau tave, ir tu užpildei tą tuštumą.
Kai netekau tėvo, pajaučiau, kad mano balsas ėmė keistis,
ir nenustojau galvoti,
kad baritonas, kuris laikė save tenoru,
išties juo tapo.
Nežinau, kaip.
Dėl daugybės priežasčių.
Galbūt tai kažkaip susiję su tuo žodžiu „atleidimas“.
Nežinau, ar aš atleidau savo tėvui, ar mano tėvas atleido man.
Nes gimiau iškeltais kumščiais.
Pasiduoti man nelengva.
Paklusti savo grupės nariams, žmonai, Dievui –
yra kova.
Turiu pakankamai tikėjimo viltis ir pakankamai vilties mylėti.
Ir per šią muziką tą ir darau.
Ir mano tėvas Žemėje tą suteikė.
Ir jo dėka mano galvoje nuolat skamba jo viena mėgstamiausių melodijų.
Tik neseniai supratau,
kad jos pavadinimas – toks pat kaip mūsų įprasta susitikimo vieta –
„Sorrento“ baras.
„Sugrįžk į Sorentą.“
Ir tai buvo ta melodija.
Ir aš sugrįšiu.
„TEATRO DI SAN CARLO“ NEAPOLIS
Vienas, du, trys, keturi.
[skamba daina „The Showman (Little More Better)“]
SORENTO ĮLANKA
SKIRIAMA AIRIS IR BOBUI HJUSONAMS
Neprisimenu kitos dalies.
Kokia kita dalis?
Tęsk. Puiku.
Vienas, du, trys.
Kitas posmas.
PAGAL KNYGOS „SURRENDER“ ISTORIJAS
ŽODŽIŲ, MUZIKOS IR IŠDAIGŲ VAKARAS...
Iš „la“ į „sol“.
Tegul choras tęsia.
- Patenkintas? - Grįžtam prie darbo.
Gerai.
- Buvo puiku. - Man labai patiko.
Išvertė Akvilė Katilienė