Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er absurd å tenke
at andre kanskje er like interessert i din historie som du selv er.
Det er navlebeskuelse på et helt nytt nivå å skrive sine memoarer.
Men her er vi.
I kveld vil jeg lese noen scener fra Surrender,
boken jeg har skrevet selv.
Denne har en dramatisk åpning. Kunne vært en dramatisk avslutning.
Du skjønner...
Jeg ble født med et eksentrisk hjerte.
I et av hjertekamrene hvor de fleste har tre dører, har jeg to.
To svingdører, som i julen 2016 holdt på å falle av.
Aorta er hovedpulsåren, livlinen.
Min aorta har etter flere år med stress fått en blemme.
En blemme som snart sprekker,
og som vil sende meg ut av dette livet så raskt at jeg ikke får tatt farvel.
Så her er jeg.
Mount Sinai Hospital i New York City.
Jeg ser ned på meg selv på stålbenken.
Varmt blod renner ut og lager masse søl.
Det er det blod gjør når det ikke holder deg i live lenger.
Blod og luft. Blod og innvoller.
Blod og hjerne er det som må til nå.
Kirurgens hjerne og hender. Han står over meg.
Mannen klatrer opp på brystet mitt
med kniven sin i hånd, hvor de to kreftene slår seg sammen, vitenskap og slakting.
"Han har store krefter i brystet, denne karen.
Vi trenger ekstra tykk tråd til å sy ham sammen.
Han har nok 130 % lungekapasitet for en på hans alder."
Luft er utholdenhet.
Luft er selvtillit til å ta imot store utfordringer.
Luft er ikke viljen til å klatre opp Everest,
men evnen til å holde ut klatringen.
Og her står jeg for første gang uten det.
Uten pust.
Navnene vi gir Gud. All pust.
Jehova. Allah. Yeshua.
Jeg står uten pust og jeg er vettskremt.
Fordi for første gang
strekker jeg meg ut mot Yeshua,
men Yeshua er ikke der.
Det er noe helt spesielt å be stillheten om å redde deg.
Å vise seg for deg.
Å oppdage om den stillheten har et ansikt.
Men i det øyeblikket virker det som om Gud har forsvunnet.
Hvor er jeg?
Uten luft.
Uten bønn.
Uten en arie.
Hvordan havnet jeg her?
- [Vertigo] - New York, New York!
74th og Broadway, la Beacon vise vei.
Hola!
Takk. Jeg later fremdeles som om dette er en bokturné.
Å ja.
- Hola. - Hola!
Velkommen til mitt fjerdedelmanns-show.
Og det føles litt transgresivo
å møte dere her uten resten av bandet.
Mange av dere vet at når U2 drar på turné,
så kan det bety mange store rekvisitter.
Ei stor klo, romstasjoner, diskokulesitroner.
I kveld har jeg et bord og stoler.
Og Jacknife Lee ensemble...
...med Kate Ellis på cello og andre merkverdigheter,
og Gemma Doherty på harpe og andre himmelske stemmer.
Det viser seg at det mest merkverdige ved livet mitt
er menneskene jeg har et forhold til.
Jeg møtte de fleste den samme uken.
Jeg begynte livet med min kone Ali
den samme uken jeg ble med i U2.
Det stemmer. Unnskyld meg, kjære.
En uke mens jeg gikk på videregående ble hele livet innrettet.
På et vis.
[City of Blinding Lights]
Alison Patricia Stewart hadde tro. Hun hadde utrolig nok tro på meg.
Denne jenta på 15 år måtte ikke bare leve med mine onde drømmer,
men hun oppmuntret kjæresten da han sa til alle som ville høre
at bandet hans skulle bli så stort, samtidig som han følte seg så liten.
Dette er en liten rockestjernes skrøner.
Den gang drømte jeg om denne framtiden.
Det er så vakkert.
I det siste har jeg drømt om fortiden.
En fortid som kunne stoppet meg fra å nå nåtiden.
Jeg ser moren min skjenne på meg.
"Du gjør deg selv til narr. Du gjør deg selv til narr."
Men det er det jeg vil gjøre med livet,
noe som faren min himlet med øynene over.
Faren min var katolikk.
En katolikk som elsket protestantiske ting som min mor.
Da de giftet seg, kom ikke familien hans til bryllupet.
Irland var et uforsonlig sted den gangen.
Men Bob brydde seg ikke om verden utenfor.
OPERAEN BOB HEWSON
Faren min var tenor. En veldig, veldig god tenor.
Han rørte ved mennesker når han sang.
For å kunne gjøre det, må man først selv være rørt av musikken.
Jeg ser faren min stå i stuen i 10 Cedarwood Road
foran stereoanlegget med to av min mors strikkepinner.
Han dirigerte Beethoven, Mozart, Verdi.
Akkurat nå hører han på La Traviata.
["Libiamo ne'lieti calici" spilles]
På scenen ved Teatro di San Carlo i Sorrento.
Han kjenner ikke historien helt, men han føler den.
En far og en sønn i konflikt, elskere dumpet og returnert.
Han føler urettferdigheten hos menneskene.
Hjertet hans er knust av musikken.
Jeg tilbringer mesteparten av livet på å forstå operaen som spilles i fars hode.
Han merker ikke stort annet,
og iallfall ikke meg som tiåring som står og stirrer på ham.
Hvis du ønsker at barnet ditt skal bli en stor stadion-sanger,
er det et par ting du kan gjøre.
Du kan si at de har talent, at verden trenger å høre deres stemme.
Det er den italienske metoden.
Eller man kan fullstendig overse dem.
Det er den irske metoden, og mye mer effektiv i mitt tilfelle.
Jeg ønsket fars oppmerksomhet.
Jeg ville han skulle tro at jeg også hadde musikken i meg.
Han hørte meg ikke,
så jeg sang høyere og høyere.
Man kan si at jeg sang meg hit til en plass foran dere i kveld.
Takk, pappa.
Faren min hadde sine grunner til å fortape seg i sin egen verden.
Jeg tror vi trenger harpen til denne neste delen.
Det er en tragisk del.
Moren min Iris døde da jeg var 14.
Sist jeg så henne i live var i hennes fars begravelse.
Det høres nesten for irsk ut,
men det er min historie. Jeg blir ikke kvitt den.
Da min bestefars kiste ble senket ned i bakken, kollapset moren min.
Jeg så på at faren min og storebroren min bar henne til bilen
og kjørte henne til sykehuset hvor hun døde av en aneurisme.
Sånt skjer. Jeg følte meg helt unyttig, så jeg ba.
Min fars reaksjon på tragedien var aldri å snakke om henne igjen.
Da Iris ble borte, ble hjemmet vårt i nummer 10 sin egen opera.
Jeg er innestengt i et hus hvor tre menn lever med sinne og melankoli.
Et hus hvor navnet på vår sorg aldri blir nevnt.
Iris.
Min mors navn er Iris.
Huset blir en stillhetens elv hvor jeg kunne ha druknet
hadde det ikke vært for at storebror Norman kom til min redning.
Han ga meg en gitar, hans gitar.
Et skjold. Et våpen. En fortrolig venn.
Enda en stemme å be med. Musikk.
[Glad to See You Go]
Jeg hopper rundt i stuen
til lyden av Ramones' plate Leave Home.
Sanger som er så enkle, men som forklarte hvordan livet mitt føltes.
Sanger så enkle at selv jeg kanskje kunne skrive en.
Det er 10. mai 1978. Det er 18-årsdagen min.
Vi har ikke kake.
Istedenfor vil pappa snakke med meg om å få meg jobb.
En jobb.
Hvis jeg kunne gjøre noe jeg elsket,
ville jeg aldri måtte jobbe en dag i hele mitt liv.
Men for å få til det, må man være god til noe,
og det er ikke jeg. Jeg er ikke god til noe.
Jeg er smart nok til å vite at jeg ikke er smart nok.
Ramones er smarte nok til å spille dumme.
Kanskje jeg må høre på enda mer Ramones.
Dette er dagen da jeg skal skrive min første ordentlige rock and roll-sang.
Det blir U2s første singel. Den redder livet mitt og heter "Out of Control".
[Out of Control]
Jeg klarer det her.
"Trommeslager ønsker musikere til å starte band."
La meg få introdusere Larry Mullen Jr.
De fleste som kommer inn i et rom hvor Larry Mullen er, finner ham påfallende.
Han er et stilig og kjekt eksemplar av arten,
men han kan også virke påfallende mistenksom
ved å se deg, ved at du er i rommet,
og kanskje, på en dårlig dag, ved at du i det hele tatt eksisterer.
Men når Larry elsker noen, så elsker han dem så fullstendig,
og jeg er så takknemlig for å være en av dem som får ta imot hans kjærlighet.
David Evans.
Av og til er ikke navnet du blir gitt når du blir født ditt egentlige navn.
David Evans var alltid Edge.
I 1976 var han 15, et år yngre enn jeg var.
Han sto lent mot muren ved Mount Temple Comprehensive
og øvde på et komplisert gitarriff.
Han gikk i klassen til Alison Stewart, min framtidige kone.
De var visstnok de smarteste i årskullet,
og han var visstnok forelsket i henne. De skal ha gått turer sammen.
Der og da bestemte jeg meg for å holde et øye med dette gitargeniet.
La meg introdusere Adam Clayton...
...som fullt og fast tror på rock and roll.
Bare ett bud, fire strenger er bedre enn seks.
Han hadde stilen, holdningen, ambisjonene,
men han kunne ikke spille.
Det var ikke et problem siden jeg ikke kunne synge.
[Stories for Boys]
U2s øvingsrom var et lite hus
ved kirkegården nord i County Dublin.
Samme kirkegård hvor min mor var gravlagt. Vi kalte det for det gule huset.
I dag, og ikke for første gang, har jeg ropt og skreket til bandmedlemmene.
Glem at Irland står i halvmilitære flammer.
Denne dagen på vinteren i 1978
er det største problemet som menneskeheten står overfor
at dette bandet ikke er gode nok musikere...
Som om jeg var det.
Jeg prøver å forklare hvor spent jeg er
på å høre den nye Public Image Ltd-sangen.
Jeg forklarer at en stor sang... Som om jeg vet det.
Den kan bli skrevet på to strenger over to akkorder.
Jeg prøver å få Edge til å lage lyden av et elektrisk bor i hjernen,
som en motorsag gjennom fortidens kadaver.
Edge hører ikke på fornærmelsen.
Edge mister bare tålmodigheten, mens jeg bruker flere og flere invektiver.
Så full av dem at jeg tar hans Gibson Explorer fra ham
og trer den over mitt eget hode
og begynner å lage lyder som minner om farlige skrik.
"Kom igjen", sier Edge. "Fortsett. Du har det nesten."
Liker du det?
"Det vet jeg ikke, men det høres ut som en tannlege som borer i hjernen din."
"La meg ta den. La meg prøve å ta det videre."
I et øyeblikk med både mye ego og lite ego blir en sang til.
En sang som får navnet "I Will Follow".
Hvis du går din vei, går din vei. Går din vei, går din vei.
Det er som en rytmehook. Som en wah-wah-pedal.
Går din vei, går din vei.
Edge gjør min graffiti
til Rafaels Mor og faens barn,
og Larry og Adam setter fyr på galleriet.
Det stemmer.
Kom igjen, la oss finne den greia vi kan gjøre, men som ingen andre kan.
Adam, du klarer det.
Vi klarer det.
Edge, vi kan gjøre det.
Adam, Larry... Hvis du går din vei, går din vei.
[I Will Follow]
På trommer: Larry Mullen.
På bass: Adam Clayton, Edge.
"I Will Follow."
Å nei. Beklager det, Edge, Larry, Adam...
For en jævla idiot jeg var. Men jeg jobber med saken.
Sannheten er at dere...
Dere er faktisk skikkelig gode.
Men det ingen i rommet hadde tenkt på, inkludert meg,
var at Iris Hewson hvilte...
...bare hundre meter unna der vi spilte.
Hele den tiden vi øvde i det gule huset, så tenkte jeg aldri på henne.
Jeg besøkte aldri graven.
Det var ikke som om hun var død. Det var verre.
Vi lot henne forsvinne. Men Iris ville ikke bli avvist.
Nei, ikke i musikken.
[Iris (Hold Me Close)]
Iris står i gangen.
Hun sier jeg kan gjøre alt.
IRIS VÅKNER TIL MITT MARERITT
Ikke frykt verden.
Den er ikke der.
Iris leker på stranden.
Hun begraver gutten i sanden.
Iris sier at jeg vil bli...
...hennes bane.
Men det var ikke meg, for faen.
La meg forklare noe om geometrien
og geografien til det irske sinnet.
Det irske sinnet kan enklest forstås som en irsk pub.
Man går for å glemme, men til slutt så drukner man i minner
og potetgull med smak av salt og eddik...
og Guinness.
Finnegan's pub er ikke bare min lokale pub,
men sin egen nasjon med sine egne lover og tradisjoner.
Det er Dan Finnegan og sønners domene.
Et konstitusjonelt monarki med Dan som statsoverhode
mens sønnene er regjeringen.
Det finnes en kodeks, en strenghet, en ærefrykt for tradisjoner.
Men også en respekt for opera
og for en mann som kan gå i tweed, som min far Bob.
I nasjonen Finnegan's... Som min far Bob.
I nasjonen Finnegan's er det et lite italiensk konsulat,
Sorrento-salongen,
hvor jeg på søndager møtte faren min for å ta en drink.
Jeg bestilte en halvliter.
Han, som katolikk, bestilte en protestantisk whisky.
Allerede et subtilt signal. Brendan Robert Hewson var sin egen mann.
En mann med en flott begynnelse på samtalen, hver gang.
"Noe merkelig eller oppsiktsvekkende?"
Med merkelig eller oppsiktsvekkende
så mente han ikke det opprørske livet til en rock and roll-sanger.
Vi satt for det meste i stillhet.
Jeg prøver å imponere ham.
Hva med at Luciano Pavarotti ringte?
Vil du si det var merkelig eller oppsiktsvekkende?
"Oppsiktsvekkende, så klart.
Merkelig? Ja. Hvorfor skulle en stor tenor ringe deg? Ikke ondt ment."
Det er greit. Han er faktisk ute etter en sang.
"Ringte han feil nummer?"
Nei. Han vil at jeg,
med litt hjelp fra Edge, skal skrive en sang til ham.
Ikke Gilbert og Sullivan eller Rodgers og Hammerstein.
Meg, B-O-N-O, Paul.
"Deg? En baryton som tror han er tenor?"
Meg.
Pavarotti vil jeg skal skrive en sang til ham. Hvem er idioten nå?
"Det er han."
KAN VI ENDRE VERDEN OG HA DET MORO?
Mount Temple Comprehensive School var et felleskristent
og fellesskole-eksperiment.
I et land som var nær borgerkrig i et sekteristisk samfunn,
hadde vi både katolikker og protestanter i samme klasse.
Man ble oppmuntret til å være seg selv,
å være kreativ, å gå i sine egne klær.
Og... det var jenter der,
og de brukte også sine egne klær.
Ironisk nok, i denne friheten fra religion fikk vi vår egen religion.
Vi kom i kontakt med en gruppe med radikale kristne som kalte seg "Shalom".
De mente at etablerte kirkesamfunn ikke bare hadde fjernet seg fra Jesus,
men også sto i veien for Jesus.
Da U2 begynte å bli populære,
begynte våre kristne brødre å foreslå at musikken vår var fjollete
og selvopptatt.
Med andre ord... moro.
Vi stilte spørsmålet: "Kan vi ikke få endre verden og ha det moro?"
"Nei. Dere må velge mellom denne verden og neste."
Til slutt ble det litt mye for oss, særlig for Edge.
Han klarte ikke å leve med spenningen mellom å være en disippel for Jesus
og en apostel av Joey Ramone.
Han bestemte seg for å forlate bandet.
Det plaget også meg.
Jeg ville ikke fortsette i U2 uten Edge.
Larry var enig med oss begge.
Adam... Adam var ikke det.
Ett album og så ferdig. Som Sex Pistols.
Nå måtte vi si det til manageren vår.
Har jeg fortalt om Paul McGuinness?
Paul McGuinness, rockens Winston Churchill.
Han gikk til krig for U2. Han hadde ført oss rundt hele verden.
Vi gledet oss ikke til å fortelle ham
at vi skulle legge ned det nye bandet hans akkurat da de nådde puberteten.
Men han lot oss snakke.
Det var en pause.
Litt uro. Et klask i ansiktet. Hans.
Og så kom det:
"Skal jeg forstå det slik at dere har snakket med Gud?
Vel... neste gang dere ringer Gud,
får dere spørre ham... eller henne,
om det er greit at den som representerer dere på jorden, altså jeg,
bryter kontrakten.
Tror dere Gud vil at dere skal bryte kontrakten, er det jeg spør om.
En kontrakt som jeg har signert på deres vegne til turneen.
Hva slags Gud er det?"
Han kan forhandle, denne Paul McGuinness.
Det ville ikke være første gang vi legger ord i Guds munn.
Turneen skjedde. Og jeg var så spent
at jeg overtalte min 21-årige kjæreste til å gifte seg med meg.
Og utrolig nok sa hun ja.
Edge hadde det også moro,
men Edge var ikke helt sikkert på om han ville bli
i en bransje med store egoer og motbydelige personligheter.
Jeg spurte ham om han ville gjøre et unntak for meg?
Edge arpeggierte sin vei ut av hjørnet og begynte å jobbe med en ny sang.
Ikke bare en sang, men et kart. En vei framover for U2 i verden.
"Sunday, Bloody Sunday" var religiøs kunst møter The Clash.
Men ambisjonen var en kontrast mellom den originale påskesøndagen
og massakren av 14 ubevæpnede demonstranter i byen Derry.
Edge satt i sin leilighet i Dublin,
og jeg på Jamaica med bruden min hvor jeg skrev teksten til disse sangene
og forklarte Ali hvorfor albumet fra bryllupsreisen skulle hete War.
[Sunday, Bloody Sunday]
Noe man bør vite om artister
som søker sannheten... Vi har flere usannheter enn de fleste.
Skål.
Show business.
I Sorrento-salongen var den vanlige starten på samtalen fra pappa...
SORRENTO-SALONGEN (IGJEN)
"Noe merkelig eller oppsiktsvekkende?"
Alt er merkelig og oppsiktsvekkende.
"Det har du rett i. Jeg tok en drosje hit i dag.
Sjåføren så hvor jeg skulle og spurte om jeg kjente Bono."
"Jeg svarte: 'Nei, gjør du?'"
"Vi kjenner alle Bono her. Jakter ikke Pavarotti på ham?"
"Jakter. Jaktet på av Pavarotti?
Den har jeg aldri hørt. Det er da paparazzi."
Rart du sier det.
Den store Pavarotti har igjen ringt hjem til meg.
Denne gangen vil han at vi skal opptre med ham i hjembyen hans Modena
for å samle inn penger til flyktninger fra krigen i Bosnia.
Hvordan kan man si nei?
"Gjør nå for en gangs skyld som du får beskjed om."
Jeg vil gjøre det, men bandet ber meg om å slutte å bli så distrahert
så vi kan gjøre ferdig et U2-album istedenfor det med Pavarotti.
La meg forklare noe om å være med i bandet
som ikke engang pappa forstår.
Den populære oppfatningen er at jeg er lederen av U2. Gjerne.
Jeg stemte for at U2 skulle være et demokrati.
Så nå er jeg i et band med tre andre mennesker
som alle tror de er ledere av U2.
Det at jeg ønsker å gjøre noe
betyr ikke nødvendigvis at de også vil gjøre det.
Jeg forteller dette til faren min.
Hele bandet var i studio i Hanover Quay
da telefonen ringte.
"Bono, Bono, Bono. Hvordan går det?
Er du sliten etter fjellturen?
Har du kommet ned fra fjellet med steintavlene om rock and roll?"
Det nye albumet? Ja, vi er som vanlig sent ute.
"Du sa det, kjære Bono, og derfor er jeg her for å hjelpe deg."
Unnskyld? Er du i Dublin?
"Ja, jeg står akkurat nå i den irske tollen.
Jeg har sagt jeg ikke har noe å fortolle,
annet enn min kjærlighet til Bono, Edge, James og Larry."
"Jeg har ens ærend akkurat nå.
Jeg skal kun stå til tjeneste for disse store mennene."
De er store menn, maestro,
og det er en stor ære, men ikke et bra tidspunkt.
"Liker de meg ikke?"
Det er verre. De bryr seg ikke.
De er barn av punkrocken.
De vil tro du er her for å overtale dem til å dra til Modena.
"Det smerter meg. Jeg kom kun i knefall og hjertelighet,
men du stiller spørsmål ved min motivasjon?"
Nei, maestro, det er ikke slik.
"Perfetto. Jeg kommer."
Faen. Faen. Faen. Faen.
Jeg går til Edge, Adam og Larry.
Jeg sier: "Han er historiens største sanger.
Det er en stor ære at han kommer for å møte oss om en halv time."
"Om en halv time? Mulig han kommer for å treffe deg", sier Larry,
"men ikke for å treffe oss." "Er det et stunt?" spør Adam.
"Han kommer sikkert med en fotograf. Han får ikke tvinge oss."
Skal dere gjemme dere?
"Nei", sier Edge.
"Jo", sier Adam og Larry samtidig,
"det er det vi skal gjøre. Vi skal gjemme oss."
Og sånn har det seg at to voksne menn gjemmer seg for Luciano Pavarotti.
Dørklokka ringer...
Og der står han. Herregud.
Historiens største sanger...
Med filmmannskap.
Sju eller åtte spente italienere. En av dem gråter.
"Bono, Bono, Bono. Edge, Edge.
Hvor er James og Larry?"
"Dette er vennene mine fra Rai Uno. De har en parabolantenne.
I tilfelle vi vil kunngjøre konserten i Modena. Siden vi er samlet."
"I hvilket hjørne av universet står den store Pavarotti på døra
uten at du slipper ham inn? Har verden blitt gal?"
I mitt hjørne av universet slipper man ham inn.
I Edges hjørne også.
Vi skal være med på Pavarotti & Friends
for å støtte War Child i Modena.
Ja.
Adam og Larry blir ikke med, men kanskje du vil være med?
"Å... Mener du det?
OK.
Du trenger vel en skikkelig tenor ved din side."
Og så...
Historiens største stemme.
Men mirakelet i Modena
var forvandlingen av Brendan Robert Hewson,
min irske, katolske far, ikke av Luciano Pavarotti,
men av kvinnen han hadde ved sin side, Diana, prinsessen av Wales.
For dere som ikke vet dette var Edges familie fra Wales,
så de ville gjerne møte prinsessen av Wales.
Edge utfordret meg til å spørre pappa, så det gjorde jeg.
Pappa, har du lyst til å møte lady Di?
Evans-familien lurer, nemlig.
"Hva? Hvorfor skulle jeg ville møte noen i den britiske kongefamilien?
Det er som å spørre om jeg vil møte noen som har vunnet i lotto."
Jeg forstår. Jeg bare spør.
Det neste som skjer er ikke noe man kunne funnet på.
Pappa er i vognen vår
uten å smake på det Pavarotti tilbyr oss av eksotisk italiensk kjøtt
med navn ingen av oss kan uttale.
Og når han snur seg...
...så står hun der.
Hun er nesten 180 cm på sine høye hæler.
Hun står der som rent elfenben.
Diana nærmer seg pappa som i sakte film.
"Hvordan har du det?"
Pappa smeltet. Sjokket ved å møte noen i den britiske kongefamilien
ble plutselig til en tenåringsforelskelse.
"Bare bra. Takk som spør.
Veldig hyggelig å møte deg."
800 år med undertrykkelse forsvant på åtte sekunder.
Om du lurer på hvor nyttige de kongelige er...
noe irene ofte lurer på,
så vil jeg peke på denne hendelsen.
Åtte hundre år med undertrykkelse, én prinsesse, og vi er skuls.
(IRSK) STOLTHET
Når vi kommer hjem igjen,
snakker fremdeles pappa om prinsessen,
men han har skiftet tonen.
"Jeg må si at hun gjør mye bra for veldedighet,
men det er vel ikke veldedighet det du bryr deg om, vel?
Det er rettferdighet, ikke sant?
Man trenger jo ikke veldedighet om verden var rettferdig."
Begynner faren å forstå sønnen?
"Jeg vil ikke gå så langt,
men jeg hørte sangen din 'Pride' på radioen,
og det er mulig jeg følte litt av det."
Ja, det var den sangen som ga oss en invitasjon til Live Aid.
Bob Geldof sa at da han hørte den, kunne han tilgi meg hockeysveisen min.
Da U2 gikk på scenen under Live Aid,
så vi ut på et hav med hvite flagg
som svulmet opp i vinden selv da,
og en generøs ånd som gikk gjennom folkemengden.
Det føltes som om punkerne som ba nå hadde blitt voksne.
Ikke sant? Bønner om fred.
For å være sulten er å være i krig med deg selv.
Å være i krig med selve marken du går på.
Det stemmer.
[Pride (In the Name of Love)]
Ja!
Wembley Stadium i London.
En tanke blir kringkastet over hele verden.
Hva om vi var verden?
Hva om vi kunne mate verden?
Hva mer?
Hva mer kan vi gjøre i kjærlighetens navn? Hva mer?
Jeg spør meg selv det,
og jeg vil fremdeles ha et svar. Ja.
Live Aid og alt rundt det hele samlet inn 250 millioner dollar.
Men afrikanske land betalte den summen
til deg og meg hver uke
for lån vi hadde tvunget på dem under den kalde krigen.
"Hver jævla uke", som Bob Geldof sa.
Jeg lærte mye fra det.
Urettferdighet blir ofte kamuflert som uflaks.
Som frontperson for U2 skjønte jeg at om U2
skulle skrive store sanger om store emner, så trengte jeg en større hjerne.
En programoppdatering.
Istedenfor å begynne på skolen igjen. Ikke le.
Det gikk bra.
Jeg dro til Afrika med kona.
Ali og jeg jobbet på en barnehjem i Ajebar i South Wollo i Etiopia.
Det er høsten 1985.
Folkene på landet har problemer med å overleve uten mat og vann.
Verden har vendt seg bort fra dem.
Jorda de har levd av nekter å la dem slippe inn.
Tsegaye: "Jeg er kilden, jeg er Nilen,
jeg er afrikaneren, jeg er begynnelsen!
Jeg er sangen, jeg er sangeren
Jeg er det Etiopia som strekker hånden i ydmyk bønn til Gud
Nilen, du er veltalenheten som ringer den etiopiske bjellen
over den døve verden!"
For begravd i denne jorden er store rikdommer.
Men en stor hungersnød har snudd vår store nasjon opp ned.
Samme land vil snart snu våre små liv rett vei.
Vi blir aldri de samme igjen, og det ønsker vi ikke.
I dette uttørkede landet
lærer vi fra landskapet og et folk vi aldri kan glemme.
"Fattigdom er ikke naturlig.
Det er menneskeskapt og kan beseires av kvinners og menns handlinger."
Antakelig mest kvinner, som bedre forstår
at stedet du bor ikke skal bestemme om du lever.
Ikke sant?
[Where the Streets Have No Name]
Det var vanskelig for Ali og meg å komme hjem fra Etiopia.
En stor del av oss er fremdeles der.
Etter The Joshua Tree
begynte U2 å bli kjente.
Litt konvensjonelle.
Vi ville enten bli flaue over det eller ikke.
Popularitet betyr penger.
Og vi ville bruke det dere ga oss til mer
enn en plass på en flott restaurant.
Noe som man heller ikke bør rynke på nesen av.
Jeg ble med i flere band,
Drop the Debt, RED, the ONE Campaign, for å bekjempe fattigdom.
The ONE Campaign hadde bare én idé.
Man trenger ikke å være enig i alt hos andre
om den ene tingen dere er enige om er viktig nok.
Det førte til møter med folk som holdt i lommeboken til verdens fattige.
Det fins slike folk.
De kalles for myndighetene. De kalles for IMF, Verdensbanken.
Man kan kanskje knuse den fjerde veggen.
Jaså?
Og stille vanskelig spørsmål om mine motivasjoner.
Det er en feil på skjermen. EHP.
Prøver jeg å dekke over min skyldfølelse for en overdådig livsstil?
Ja, livsstilen min er overdådig.
Jeg er en overbetalt, overansett, overbelønnet, overmatet rockestjerne.
Er jeg en hykler? Ja.
Men ikke på dette punktet. På mange andre punkter.
Men hyklere har et dårlig rykte.
Hyklere gjør det rette iallfall noen ganger.
Men til slutt...
Spiller det noen rolle? Hvem bryr seg? Motivene spiller ingen rolle.
Men det gjør resultatet. Liv betyr noe.
Menneskets potensial betyr noe. Rettferdighet betyr noe.
Man trenger ikke veldedighet om verden er rettferdig, som pappa sier.
Men den er ikke det, så ta imot sjekken.
[Desire]
Jaså?
Greit. De skal skifte kameraene,
og jeg skal ta meg en stiv drink.
Vi kommer tilbake.
- Vi har fire objektiver. - OK.
SKRIFTEMÅLET
Vi vil du skal stå der.
- Gjerne. - Og vi vil instruere deg.
Fokus på nærmeste øye.
- Bra. Vi skal vel ikke nærmere enn det? - Tror ikke det.
Jeg tror det blir vanskelig med slike begrensninger.
Snu deg, kompis.
Det er ganske bra. Han vet liksom hva han skal gjøre.
Det er tredje akt.
Det er bra.
Skriftemålet.
Dette med å redde verden...
Er det virkelig en tjeneste, en plikt, rettferdig sinne,
eller er det et barnlig ønske om å være med midt i kampen?
Være midtpunktet.
Og man kan stille spørsmålet: Kan man få et barn og forbli et barn?
På tide å bli voksen.
Må ikke rote det til.
Begjær og dyd
er som en dans,
og ingen gjør det bedre enn min kone.
"Desire" havnet på toppen av listene.
Jeg vet ikke om det er en forbindelse, men vi var så spente.
Vi hadde vårt første barn.
Jeg visste ikke om jeg ville vite hvordan man skulle være en far.
Visste ikke om jeg kunne være en far.
For jeg syntes ikke at jeg hadde vært noen god sønn.
Jeg sa i begynnelsen at Alison Stewart hadde tro.
Denne kvinnen hjalp til å skrive historien dere nå hører på.
Da Ali og jeg giftet oss, flyttet vi ut av hjemmene våre.
Så unge var vi.
Vi flyttet inn i et gammelt steintårn på kysten av Irland, et fyr.
Ali vil la sjelen sin bli gransket,
men bare om du ankommer forsvarsløs til festningen hennes
vil du ha mulighet til å utfordre
hennes nærmest ugjennomtrengelige forsvar.
Det er eneste vei over vindebruen.
Bare to år etter at vi giftet oss
så jeg min kone i langvarige øyeblikk
gå tilbake til den stillheten som hun holder inni seg.
Hun mente at jeg ikke helt var hjemme når jeg var hjemme.
Våre ukentlige turer langs promenaden hadde et skjær av melankoli
mens bølgene prøvde å bestemme seg for om de skulle dra eller bli.
Dra eller bli.
[With Or Without You]
Det er noe egoistisk over begjæret om å være god til noe.
Man prøver å bevise noe, men for hvem?
Alison Stewart passet på meg...
...ved å se gjennom meg.
Før jeg hadde noe.
Før jeg hadde mitt navn...
visste hun hva jeg hadde...
...og ikke hadde.
Konsentrasjon.
Man er ikke god til noe...
...uten fantastisk konsentrasjonsevne.
Men mye er bare dysfunksjon.
En slags blindhet...
...hvor du ikke ser personen ved siden av deg.
Du ønsker et publikum...
...mer enn du ønsker en familie.
Du ønsker kanskje ikke å gi fra deg...
...tomheten
som ga deg alt.
Jeg kalte boken for Surrender
fordi jeg visste det var et ord jeg måtte forstå bedre.
Det var motgiften mot enhver plage jeg hadde.
Og det falt ikke naturlig.
NOE MERKELIG ELLER OPPSIKTSVEKKENDE?
En søndag i 1999
sitter jeg igjen i Sorrento-salongen med pappa,
og for første gang
bestemmer jeg meg for å lure ham med hans eget spørsmål.
Bare spørre.
Noe merkelig eller oppsiktsvekkende, pappa?
"Jeg har kreft.
Jeg sitter i avgangshallen, kan man si.
Du slipper snart mine lite morsomme vitser."
Store kampesteiner faller i hodet mitt
helt plutselig, som fra et innbilt fjell.
Jeg trodde jeg nå begynte å bli kjent med ham, at det ville være mer tid.
Så Bob Hewson av deg.
Da jeg begynte å bli kjent med deg,
da du kan gi meg svar, da stikker du.
Beaumont Hospital...
...i Dublin sommeren 2001.
Jeg ser faren min i sykehussengen.
Denne gangen er det han som slipper opp for luft.
Og jeg ser meg selv ligge ved siden av ham
på en madrass på gulvet.
Han puster,
men pusten hans blir svakere
i brystet hans. Han roper navnet mitt.
Han tar feil av meg og min bror og omvendt.
"Paul, Norman. Paul, Norman. Paul."
Jeg hopper opp, tilkaller pleieren.
"Går det bra, Bob?"
Hun hvisker til ham.
Tenorstemmen hans har blitt til små pust.
En S etter hvert åndedrag. "Ja. Ja, få meg ut herfra.
Få meg ut herfra. Jeg vil hjem. Ja.
Ja, jeg vil hjem. Ja."
Jeg sa: "Det går bra. Det går bra. Det går bra. Det går bra.
Går det bra?"
Hør.
Stillheten.
Jeg legger øret til munnen hans.
Stillhet.
Stillhet som følges av:
"Dra til helvete."
Det er noe fullstendig ufullstendig ved min fars bortgang.
Jeg tror ikke han ba meg
eller den vaktsomme pleieren om å dra til helvete,
men jeg utelukker det ikke.
Jeg vil gjerne tro
at han snakket til byrden han hadde båret på mesteparten av livet.
Jeg har en følelse av...
...at det er arven min,
men jeg tror jeg har noe jeg skulle sagt om saken.
Det var godhet der også.
Jeg tror at han mente at å drømme var å være skuffet,
og det ønsket han ikke for meg.
Det er... Det er...
Det er da du oppdager at faren din er vennen din.
Og du vet at reisen...
fra far til venn er den eneste man vil være med på.
Hvis du er en far, som jeg er.
Og jeg ble liksom venn med faren min
etter at han døde, noe som er litt dumt.
Å innbille seg historien fra hans perspektiv er ydmykende.
Han mister sin kone. Han står igjen med to unger,
og den ene angriper ham hele tiden,
har alle pigger ute.
Og en av dem vil overkjøre ham
ved å oppnå alle de ambisjonene han var redd for å ha.
Han sa de siste dagene, da han hadde gitt opp kampen,
at han hadde mistet troen.
Men han sa også at jeg aldri måtte miste min.
At det var det mest interessante ved meg.
Men det har skjedd at jeg griper etter...
Yeshua.
...og at det jeg har
- holdt så fast i... - Yeshua.
...ikke var der. Et skremmende øyeblikk.
Yeshua.
[Iris (Hold Me Close)]
[Beautiful Day]
Jeg har en lite vitenskapelig teori
om at når man mister noen man elsker, så etterlater de seg noe.
En gave.
GAVEN
Da jeg mistet moren min...
Vel...
Jeg fikk dere til å fylle det tomrommet.
Da jeg mistet faren min, begynte stemmen min å endre seg.
Jeg kunne ikke unngå å tenke
at barytonen som trodde han var tenor
faktisk hadde blitt det. Jeg vet ikke hvordan.
Alle mulige grunner.
Kan ha noe å gjøre med dette ordet tilgivelse.
Jeg vet ikke om jeg tilga faren min, eller om han tilga meg.
For jeg ble født med knyttnevene klare.
Det er ikke enkelt for meg å overgi meg.
Å overgi meg til bandet, til min kone, til min skaper.
Det er vanskelig.
Jeg har tro nok til å håpe og håp nok til å elske.
Og musikken er hvordan jeg praktiserer det.
Og faren min på jorden, han ga meg det.
Da han forlot meg, ble jeg hjemsøkt av en av hans yndlingssanger.
Jeg oppdaget nylig
at tittelen er samme navn som vårt lokale vannhull,
Sorrento-salongen.
"Kom tilbake til Sorrento."
Og det var den melodien.
Og det vil jeg.
En, to, tre, fire.
[The Showman (Little More Better)]
NAPOLIBUKTEN
TIL IRIS + BOB HEWSON
Jeg husker ikke hva som kommer nå.
Hva er neste del av melodien?
Fortsett. Det er bra.
En, to, tre.
Enda et vers.
BASERT PÅ SURRENDER,
EN AFTEN MED ORD, MUSIKK OG LITT SPILLOPPER
A til G.
La refrenget fortsette.
- Fornøyd? - Tilbake til arbeidet.
- Bra. - Elsket det.
Tekst: Tina Shortland