Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je absurdné myslieť si, že ostatných
by mohol váš príbeh zaujímať rovnako ako vás.
Spísať autobiografiu je úplne iná úroveň zahľadenosti do seba.
Ale sme tu.
Dnes by som chcel predstaviť pár úryvkov z knihy Surrender,
ktorú som napísal.
Prvý príbeh je naším dramatickým úvodom. Mohol to byť dramatický záver.
Viete...
narodil som sa s anomáliou na srdci.
V jednej komore,
kde má väčšina ľudí tri chlopne, ja mám dve.
Dvoje dverí do srdca, ktoré na Vianoce v roku 2016 vyleteli z pántov.
Aorta je vaša hlavná tepna, je životne dôležitá.
Po rokoch stresu na mojej aorte vznikol pľuzgier.
Pľuzgier, ktorý čoskoro praskne a prevedie ma
do ďalšieho života rýchlejšie, než sa stihnem rozlúčiť s týmto.
Takže som tu
v Nemocnici Mount Sinai v New Yorku.
Pozerám sa na seba na nehrdzavejúcej oceli.
Horúca krv sa víri, vylieva a robí bordel,
lebo to krv robieva, keď vás nedrží pri živote.
Krv a vzduch. Krv a vnútornosti.
Teraz potrebujem krv a mozog.
Mozog a ruky chirurga, ktorý stojí nado mnou.
Tento muž sa štverá na moju hruď,
má v ruke skalpel, čo v sebe snúbi silu vedy a mäsiarstva.
„Váš muž má dosť sily
v tej svojej bojovnej hrudi.“
„Na zašitie sme potrebovali extra silnú niť.
Má asi 130-percentnú kapacitu pľúc človeka v jeho veku.“
Vzduch je výdrž.
Vzduch je sebavedomie pustiť sa do veľkých výziev.
Vzduch nepredstavuje vôľu dobyť Everest,
ale schopnosť vydržať výstup.
A teraz som sa po prvý raz ocitol bez neho.
Bez dychu.
Mená Božie. Všetky majú v sebe nádych.
Jehova. Alah. Ješua.
Nemám vzduch a som vydesený.
Pretože po prvýkrát
siaham po Ješuovi
a Ješua tam nie je.
Žiadať ticho o záchranu je čosi výnimočné.
Žiadať, aby sa vám odhalilo.
Zistiť, či má to ticho tvár.
V tejto chvíli
sa mi však zdalo, že Boh je nezvestný.
Kde to som?
Bez vzduchu.
Bez modlitby.
Bez árie.
Ako som sa sem dostal?
- [znie „Vertigo“] - New York, New York!
74. ulica a Broadway, nech nám Beacon posvieti.
Hola!
Áno, ďakujem. Stále sa tvárim, že je to knižné turné.
Ó, áno.
- Hola. - Hola!
Vitajte na mojej štvrtinovej šou.
A rád by som dodal, že je tak trochu transgresivo,
že som tu s vami bez kolegov z kapely.
Mnohí z vás vedia, že keď ide U2 na turné,
môžu sa tam vyskytnúť nadrozmerné rekvizity.
Obrovský pazúr, vesmírne stanice, zrkadlové citróny.
Dnes tu mám stôl a stoličky.
A hudobné teleso Jacknifa Leeho...
KONTROLA HUDBY JACKNIFE LEE
...spolu s Kate Ellisovou, jej čelom a výnimočnosťou...
KATE ELLISOVÁ ČELO
...a Gemmou Dohertyovou na harfe a s ďalšími anjelskými hlasmi.
GEMMA DOHERTYOVÁ HARFA
Ukázalo sa, že najneobyčajnejší na mojom živote
sú ľudia, s ktorými mám vzťahy.
Väčšinu z nich som stretol v rovnaký týždeň,
keď som započal život s manželkou Ali.
V rovnaký týždeň som sa pridal k U2.
Presne tak. Prepáč, zlatko.
Jeden týždeň na strednej a celý môj život bol vybavený.
Takpovediac.
[znie „City of Blinding Lights“]
Alison Patricia Stewartová verila. A čo je absurdnejšie, verila vo mňa.
Toto 15-ročné dievča nielenže strpelo moje diabolské sny,
svojho priateľa podporovala, keď hovoril každému, kto chcel počúvať,
že jeho kapela bude veľká, zatiaľ čo on sa cítil veľmi, veľmi malý.
Toto sú veľké príbehy nízkej rockovej hviezdy.
Vtedy som sníval o tejto budúcnosti.
Prekrásne.
V poslednej dobe snívam o minulosti.
O minulosti, ktorá mi možno zabraňuje užívať si súčasnosť.
Vidím, ako ma hreší mama.
„Robíš zo seba predstavenie. Robíš zo seba predstavenie.“
To však chcem v živote robiť.
A ocko nad tým prevrátil očami.
Ocko bol katolík.
Katolík, ktorý miloval protestantské veci, ako napríklad moju mamu.
Keď sa zosobášili, jeho vlastná rodina neprišila na svadbu.
Írsko v tom čase neodpúšťalo,
ale Boba vonkajší svet veľmi netrápil.
ŽIVOT BOBA HEWSONA AKO Z OPERY
Môj otec bol tenor. Naozaj, naozaj dobrý tenor.
Spevom ľudí dojímal.
A ak chcete niekoho dojať hudbou, najprv tá hudba musí dojať vás.
Vidím, ako otec stojí v obývačke na Cedarwood Road 10
pred stereom s dvomi maminými ihlicami na pletenie,
diriguje Beethovena, Mozarta, Verdiho.
Teraz počúva La Traviatu.
[znie „Libiamo ne'lieti calici“]
Na pódiu v divadle Teatro di San Carlo v Sorrente.
Nie je si úplne vedomý príbehu,
ale cíti ho,
otec a syn v konflikte, odvrhnutí milenci, čo sa znova vrátili.
Cíti nespravodlivosť ľudského života.
Hudba mu zlomila srdce.
Väčšinu života premýšľam
nad operou, čo otcovi hrala v hlave.
Nič iné si v podstate nevšíma,
mňa najmenej, keď som naňho v desiatich len tak zízal.
Ak chcete, aby z vášho dieťaťa vyrástol veľký spevák, čo vypredáva štadióny,
dá sa to docieliť rôznymi spôsobmi.
Môžete mu povedať, že je talentovaný... že svet potrebuje počuť jeho hlas.
To je talianska metóda.
Alebo ho môžete úplne ignorovať.
To môže byť írska metóda, v mojom prípade oveľa efektívnejšia.
Prahol som po otcovej pozornosti.
Chcel som, aby si myslel, že tiež mám v sebe hudbu.
Nepočul ma,
tak som spieval hlasnejšie a hlasnejšie.
Vlastne by sa dalo povedať, že som sa prespieval až k vám dnes večer.
Vďaka, ocko.
Otec mal zopár dobrých dôvodov, prečo sa strácal vo svojom svete.
Myslím, že teraz budeme potrebovať harfu.
Toto je tragická časť.
Moja mama, Iris, umrela, keď som mal 14 rokov.
Naposledy som ju videl živú na pohrebe jej otca.
Znie to takmer až príliš írsky, viem,
ale taký je môj príbeh. Iný nemám.
Keď spúšťali truhlu starého otca do zeme,
moja mama sa zrútila.
Stál som a sledoval, ako ju otec so starším bratom nesú do auta,
odviezli ju do nemocnice, kde umrela na aneuryzmu.
To sa stáva.
Cítil som sa zbytočný, tak som sa modlil.
Otcova reakcia na túto tragédiu bola, že o nej už nikdy neprehovoril.
Keď Iris umrela, z nášho domu s číslom 10 sa stala opera.
Som zavretý v dome,
kde žijú traja muži v hneve a melanchólii.
Dom, v ktorom sa nevyslovuje meno nášho žiaľu.
Iris.
Moja mama sa volá Iris.
Z domu sa stala rieka ticha, v ktorej som sa mohol utopiť,
keby mi starší brat Norman nehodil záchranné lano.
Dal mi gitaru, svoju gitaru.
Štít. Zbraň. Blízkeho priateľa.
Ďalší spôsob modlitby. Hudbu.
[znie „Glad to See You Go“]
CHOĎ
Skáčem po obývačke
na skladby Ramones z albumu Leave home.
Také jednoduché piesne a napriek tomu zachytávajú môj život.
Také jednoduché piesne, že dokonca aj ja by som možno jednu takú dokázal napísať.
Desiaty máj 1978. Dnes mám 18 rokov.
Torty sme nemávali.
Namiesto toho chce ocko vedieť, či si nájdem prácu.
Prácu.
Viem, že keby som mohol robiť niečo, čo milujem,
ani jeden deň v živote by som nepracoval.
Ale ak to chcete docieliť, musíte v niečom vynikať
a ja nemám niečo, v čom vynikám. Nevynikám v ničom.
Som dosť múdry na to, aby som vedel, že nie som dosť múdry.
Ramones sú dosť múdri na to, aby sa hrali na hlupákov.
Možno musím počúvať ešte viac Ramones.
V tento deň napíšem svoju úplne prvú skutočnú rokenrolovú pieseň.
Stane sa z nej prvý singel U2. Zachráni mi život.
Volá sa „Out of Control“.
[znie „Out of Control“]
Hej, toto mi ide.
„Bubeník hľadá hudobníkov do kapely.“
Predstavím vám Larryho Mullena juniora.
Keď väčšina ľudí vstúpi do miestnosti, v ktorej je Larry Mullen, sú ohromení
jeho štýlom, atraktivitou spomedzi ľudského druhu,
ale tiež tým, aký dokáže byť prekvapivo podozrievavý,
že naňho zízate,
že ste v miestnosti
a možno, keď má zlý deň, že vôbec niekde ste.
Keď má však Larry ľudí rád, má ich rád celým srdcom
a som vďačný, že sa zo mňa stal jeden z príjemcov tejto lásky.
A teraz David Evans.
Niekedy nie je meno, ktoré vám dali pri narodení, vaše skutočné meno, všakže?
David Evans bol vždy Edge. Vždy bol Edge.
V roku 1976 mal 15 rokov, o rok mladší ako ja.
Opieral sa o stenu školy Mount Temple Comprehensive
a brnkal si komplikovaný gitarový riff.
Chodil do triedy s Alison Stewartovou, mojou budúcou manželkou,
a hovorilo sa, že boli najmúdrejší v ročníku,
že sa mu páčila, že možno chodili na prechádzky.
Vtedy som sa rozhodol, že si na tohto gitarového génia dám pozor.
A teraz vám predstavím Adama Claytona,
skutočného veriaceho v rokenrol.
Len jedno prikázanie, štyri struny sú lepšie než šesť.
Mal štýl, postoj, ambície,
jediným problémom bolo, že nevedel hrať,
čo ale nebol problém, keďže ja som nevedel spievať.
[znie „Stories for Boys“]
Skúšobňa U2 bola malá chatka
oproti cintorínu v North County v Dubline.
Tomu cintorínu, kde bola pochovaná moja mama. Hovorili sme jej žltý dom.
Dnes, a nie po prvý raz, som kričal na mojich kolegov z kapely.
Zabudnite na Írsko, kde prepukli polovojenské ohne. Nie, nie.
V tento deň cez zimu v roku 1978
bolo najpálčivejším problémom, ktorému čelilo ľudstvo,
že táto kapela nemá dosť dobrých muzikantov,
akoby som ním ja bol.
Snažil som sa im vysvetliť, aký som nadšený
z novej piesne Public Image Ltd.
Skvelá pieseň, vysvetľoval som, akoby som to vedel,
sa dá napísať s dvomi strunami a dvomi akordmi.
Snažím sa Edgea donútiť, aby zahral elektrický zvuk, čo sa zaryje do mozgu
ako reťazová píla cez zdochlinu minulosti.
Edge nerozumie tým verbálnym výpadom.
Edgeovi vlastne dochádza trpezlivosť a ja som čoraz viac rozčúlený,
taký rozčúlený, že mu beriem jeho Gibson Explorer cez hlavu,
a dávam si ju okolo krku
a začínam vydávať nebezpečné kvílenie.
„Pokračuj. Pokračuj,“ vraví Edge. „Neprestávaj. Už to skoro máš.“
Páči sa ti to?
„Nie som si istý, ale znie to ako zubárska vŕtačka do mozgu.
„Ukáž, skúsim to. Uvidím, či to nejako vylepším.“
A v tejto chvíli plnej ega a zároveň bez ega
vzniká pieseň.
Pieseň, ktorá sa bude volať „I Will Follow“.
Ak odídeš, odíď. Odíď, odíď.
Ako chytľavý rytmus. Viete, ako gitarový pedál.
Odíď, odíď, odíď. Pôjdem za tebou.
Edge mení moje grafity
na posratý obraz Matka a dieťa od Raffaela
a Larry a Adam zapaľujú galériu.
Presne tak.
No tak, nájdime niečo, čo nikto iný nedokáže.
Adam, dokážeš to.
My to dokážeme.
Edge, dokážeme to.
Adam, Larry, ak odídeš, odíď.
Ak odídeš, odíď. Ak odídeš, odíď.
[znie „I Will Follow“]
Na bicích, Larry Mullen.
Na basovej gitare, Adam Clayton, Edge.
„I Will Follow“.
No teda. Prepáčte, Edge, Larry, Adam.
Doriti, bol som úplný idiot.
Ale pracujem na tom.
Pravdou je...
že ste naozaj skvelí.
Čo však nikomu v tej skúšobni, vrátane mňa, nenapadlo, je,
že Iris Hewsonová odpočíva...
ani nie kilometer od miesta, kde sme hrali.
Po celý ten čas, čo sme skúšali v žltom dome,
som na ňu nikdy nepomyslel.
Ani raz som nešiel k hrobu.
Nebolo to, akoby bola mŕtva.
Bolo to horšie.
Správali sme sa, akoby nebola, ale Iris sa nezaprie.
Nie, nie v hudbe.
[znie „Iris (Hold Me Close)“]
Iris stojí na chodbe.
Vraví, že všetko dokážem.
IRIS SA ZOBUDÍ NA MOJU NOČNÚ MORU
Neboj sa sveta,
nie je tam.
Iris hrá na šnúre.
Pochováva syna
pod pieskom.
Iris vraví,
že zo mňa raz umrie.
Doriti, ja som to však nebol.
Poviem vám niečo o geometrii
a geografii írskej mysle.
Írsku myseľ najlepšie pochopíte, ak si predstavíte írsku krčmu.
Idete tam, aby ste zabudli, ale nakoniec sa topíte v spomienkach
a čipsoch so soľou a octom...
a čiernej tekutine.
Krčma U Finnegana nie je len môj lokál,
je to samostatná krajina s vlastnými zákonmi a zvykmi.
Je to kráľovstvo Dana Finnegana a jeho synov.
Je to konštitučná monarchia, Dan je kráľom
a jeho synovia riadia vládu.
Je tam istý kódex, prísnosť, úcta k tradíciám.
Vskutku rešpekt k opere
a k mužom, ktorí možno vedia, ako nosiť tvíd,
ako môj otec, Bob.
V rámci krajiny U Finnegana... Ako môj otec, Bob.
Takže v rámci krajiny U Finnegana existuje malý taliansky konzulát
salónik Sorrento...
SALÓNIK SORRENTO
...kde som sa v nedeľu stretával s otcom na pohárik.
Objednal som si veľké pivo.
On, katolík, si objednal Black Bush, protestantskú whisky.
Už to je nepatrný signál, že Brendan Robert Hewson bol sám sebou
a vždy mal skvelú úvodnú vetu.
„Niečo čudné alebo udivujúce?“
Keď hovoril o čudnom alebo udivujúcom,
nemal záujem o hýrivý život rokenrolového speváka.
Väčšinou sme sedeli v tichosti.
Snažím sa naňho zapôsobiť.
A čo Luciano Pavarotti, ktorý mi zavolal domov?
Pripadá ti to čudné alebo udivujúce?
„Udivujúce, to je očividné.
Čudné? Áno. Prečo by skvelý tenor volal tebe? Bez urážky.“
Vôbec. Vlastne, chce, aby som mu napísal pesničku.
„Vytočil nesprávne číslo?“
Nie. Chce, aby som mu,
spolu s menšou pomocou od Edgea, napísal pieseň. Áno.
Nie Gilberta a Sullivana alebo Rodgersa a Hammersteina.
Chce mňa, B-O-N-A, Paula.
„Teba? Barytóna, ktorý si myslí, že je tenor?“
Mňa.
Pavarotti chce, aby som mu napísal pieseň. Kto je teraz posratý idiot?
„On.“
NEMÔŽEME ZMENIŤ SVET A AJ SA ZABAVIŤ?
Škola Mount Temple Comprehensive bola nedenominačný
spoluvzdelávací experiment.
V krajine, čo sa politicky aj nábožensky blížila k občianskej vojne,
sme mali katolíkov a protestantov v rovnakej triede.
Podporovali vás, nech ste sami sebou,
aby ste boli kreatívni, nosili vlastné oblečenie
a boli tam dievčatá.
Tiež nosili vlastné oblečenie.
Iróniou bolo, že uprostred tejto slobody od náboženstva
k nám prišlo náboženstvo.
Dostali sme sa blízko ku kresťanským radikálom zvanými „Šalom“.
Mysleli si, že všetky etablované cirkvi sa nielen odchyľovali od Ježiša,
ale stáli mu v ceste.
Keď U2 začalo naberať na popularite,
naši kresťanskí bratia z prvého storočia začali naznačovať, že naša hudba
je ľahkomyseľná a samoľúba.
Inými slovami, zábavná.
Položili sme otázku: „Nemôžeme zmeniť svet a aj sa zabaviť?“
„Nie. Musíte si vybrať medzi týmto a ďalším svetom.“
Napokon to bolo pre nás až príliš, hlavne pre Edgea.
Nedokázal žiť s napätím medzi rolami Ježišovho učeníka
a apoštola Joeyho Ramoneho.
Nakoniec sa rozhodol, že odíde z kapely.
Aj ja som bol rozpoltený.
Nemal som záujem pokračovať v U2 bez Edgea.
Larry s nami obomi súcitil.
Adam nie.
Jeden album a koniec, ako Sex Pistols.
Už sme to len museli povedať nášmu manažérovi.
Hovoril som vám o Paulovi McGuinnessovi?
Paul McGuinness, rockový Winston Churchill.
Teda, za U2 išiel do vojny.
Práve nás vzal okolo celého sveta,
takže sme sa naozaj, naozaj netešili, že mu povieme,
že rozpúšťame jeho novonarodenú kapelu, keď práve vstúpila do puberty.
Ale vypočul nás.
Nastala pauza,
nejaké vrtenie, facka na tvár. Na jeho tvár.
A potom povedal:
„Mám to chápať tak, že ste sa rozprávali s Bohom?
Nuž, keď nabudúce zavoláte Bohu,
možno sa ho spýtajte, alebo jej,
či môže váš zástupca na Zemi... t.j. ja...
nedodržať právnu zmluvu.
Pýtam sa, či by vám Boh dovolil porušiť právnu zmluvu.
Zmluvu na turné, ktorú som podpísal vo vašom mene.
Čo je to za Boha?“
Sakramentský vyjednávač, Paul McGuinness.
Nebolo by to po prvýkrát, čo sme vložili Bohu slová do úst.
Turné sa skutočne odohralo.
A bolo to také vzrušujúce,
že som svoju 21-ročnú priateľku presvedčil, aby sme sa vzali.
Na moje počudovanie súhlasila.
Aj Edge si užíval,
ale stále si nebol istý,
či chce byť v odvetví rozpálených eg
a protivných celebrít.
Spýtal som sa ho, či pre mňa neurobí výnimku.
Edge začal hľadať riešenie v hudbe
a pracovať na náznaku piesne.
Teda, nie len piesne, mapy. Ďalšieho postupu pre U2 vo svete.
„Sunday, Bloody Sunday“ bolo kombináciou náboženského umenia a kapely The Clash.
Ale ambíciou bolo, aby pôvodná Veľkonočná nedeľa bola v kontraste
s masakrom 14 neozbrojených protestujúcich v meste Derry.
Kým bol Edge v dublinskom byte,
ja som bol s nevestou na Jamajke, písal som texty k týmto novým piesňam
a vysvetľoval Ali, prečo sa album z našej svadobnej cesty bude volať Vojna.
[znie „Sunday, Bloody Sunday“]
O interpretoch musíte vedieť,
že v honbe za pravdou sme schopní väčšej nepravdy než väčšina.
Nazdravie.
Šoubiznis.
V salóniku Sorrento
odznela ockova typická úvodná veta.
SALÓNIK SORRENTO (ZNOVA)
„Niečo čudné alebo udivujúce?“
Všetko je čudné a udivujúce.
„Ach, to máš pravdu. Dnes som sem išiel taxíkom.
Šofér videl, kam idem
a spýtal sa, či poznám Bona.“
„Ja na to: ‚Nie. A vy?‘“
„Iste, všetci tu poznáme Bona. Iste. Neprenasleduje ho Pavarotti?“
„Prenasledovaný. Prenasledovaný Pavarottim.
To som ešte nepočul. Paparazzmi, však?“
Sranda, že to spomínaš.
Sám veľký „paparazzo“ mi znova volal domov.
Tentoraz, chce aby sme s ním vystúpili v jeho rodnom meste, v Modene,
a vyzbierali tak peniaze pre vojenských utečencov z Bosny.
Teda, ako sa to dá odmietnuť?
„Urobíš aspoň raz, čo ti kážu?“
Chcem urobiť, čo mi kážu.
Ale kapela mi tiež káže, aby som sa už nerozptyľoval,
aby sme skôr dokončili album U2
než Pavarottiho piesne.
Vysvetlím vám niečo o tejto kapele,
čomu nerozumie ani môj ocko.
Ľudia si vo všeobecnosti myslia, že ja som lídrom U2. Kiežby.
Hlasoval som za to, aby bolo U2 skutočnou demokraciou.
Takže teraz som v kapele s ďalšími tromi ľuďmi
a každý z nich si myslí, že je lídrom U2.
Takže, keď chcem niečo urobiť ja,
ešte to nutne neznamená, že to chcú urobiť aj oni.
Každopádne, vravím to ockovi.
A ocko, celá kapela bola v štúdiu Hanover Quay,
keď zazvonil telefón.
„Bono, Bono. Ako sa máš?
Si vyčerpaný z vrcholu?
Zišiel si z vrcholu s tabuľami rokenrolu?“
Nový album. Áno, meškáme ako vždy.
„Spomínal si,
a drahý Bono, preto som tu a pomôžem.“
Prosím? Ste v Dubline?
„Práve teraz som na írskej colice a daniach.
Povedal som im, že nemám čo priznať
len lásku k Bonovi, Edgeovi, Jamesovi a Larrymu.“
„Mojím jediným poslaním v tejto chvíli je
slúžiť týmto skvelým mužom.“
Ach, maestro, sú to skvelí muži
a je mi veľkou cťou, ale nie je to dobré načasovanie.
„Nemajú ma radi?“
Horšie. Je im to jedno.
No, veď sú to deti punk rocku.
Pravdepodobne sa budú domnievať, že ste tu len preto,
aby ste ich presvedčili ísť do Modeny.
„Bolí ma to.
Prišiel som len na kolenách a srdečne
a teraz spochybňuješ moju motiváciu.“
Nie. Nie, maestro. Nemyslím to tak.
„Perfetto. Idem.“
Doriti. Doriti.
Idem k Edgeovi, Adamovi a Larrymu,
vravím im: „Pozrite, je to najväčší spevák v histórii ľudstva.
Je obrovskou poctou, že nás príde navštíviť o pol hodinu.“
„O pol hodinu? Možno prišiel za tebou,“ vraví Larry.
„Neprišiel za nami.“
„Je to nejaký trik,“ vraví Adam.
„Pravdepodobne príde s fotografom, vieš? Neprinúti nás.“
Čo spravíš? Skryješ sa?
„Nie, neskryjeme sa,“ vraví Edge.
„Vlastne,“ povedia Adam a Larry v dokonalom súzvuku,
„presne to urobíme. Skryjeme sa.“
Prosím?
A tak sa dvaja dospelí chlapi skryli pred Lucianom Pavarottim.
Zazvoní zvonček...
a stál tam. Panebože.
Najväčší spevák v histórii ľudst...
S filmovým štábom.
Sedem či osem nadšených Talianov. Jeden z nich plače.
„Bono, Bono. Edge, Edge. Bono, Edge.
Kde sú James a Larry?“
„Toto sú moji priatelia z Rai Uno. Majú satelit,
keby sme sa rozhodli oznámiť koncert v Modene.
Teda, keď už sme tu všetci.“
„V akom kúte vesmíru
ti klope na dvere veľký Pavarotti
a ty ho nevpustíš dnu? Doparoma, zbláznil sa snáď svet?“
Ocko, v mojom kúte vesmíru sme ho riadne vpustili dnu.
Aj v Edgeovom kúte.
Vlastne sme na ceste stať sa súčasťou koncertov Pavarotti a priatelia,
aby sme podporili organizáciu War Child v Modene.
Áno.
Adam a Larry to vynechajú,
ale chcel by si ísť ty?
„Naozaj?
Dobre,
asi bude lepšie, keď budeš mať pri sebe aspoň jedného skutočného tenora.“
A potom...
Najväčší hlas v histórii ľudstva.
Ale zázrakom v Modene
bola transformácia Brendana Roberta Hewsona,
môjho otca, írskeho katolíka,
nie vplyvom Luciana Pavarottiho,
ale ženou vedľa neho, Dianou, princeznou z Walesu.
Pre tých z vás, čo to nevedia, Edgeova rodina je z Walesu,
takže boli nadšení zo stretnutia s princeznou z Walesu.
Edge ma vyzval, aby som sa spýtal ocka, tak som to urobil.
Ocko, chceš sa stretnúť s Lady Di?
Evansovci chceli vedieť.
„Čože? Prečo by som sa chcel stretnúť s členkou kráľovskej rodiny?
To je ako keby si sa ma spýtal, či sa chcem stretnúť s víťazom lotérie.“
Chápem. Viem. Len som sa spýtal.
A to, čo sa stalo ďalej by ste nevymysleli.
Ocko je v našom karavane,
neje z Pavarottiho taniera lahôdok exotického talianskeho mäsa
s názvami, ktoré nikto z nás nevie vysloviť.
A keď sa otočí...
ona stojí priamo tam.
Prichádza k nemu meter osemdesiat vysoká žena v podpätkoch,
vidina v slonovinových šatách.
Diana sa priblížila k ockovi ako v spomalenom zábere.
„Ako sa máte?“
Ocko sa roztopil.
Zo šoku z blízkeho stretnutia s britskou kráľovskou rodinou
sa rýchlo stalo tínedžerské zabuchnutie.
„Veľmi dobre. Ďakujem za opýtanie.
Veľmi ma teší.“
Osemsto rokov útlaku sa rozplynulo za osem sekúnd.
Ak ste sa niekedy zamýšľali nad užitočnosťou kráľovskej rodiny...
čo veľa Írov robí...
poukázal by som na tento incident.
Osem storočí útlaku, jedna princezná a sme si kvit. Áno.
(ÍRSKA) HRDOSŤ
Keď sme prišli domov,
ocko ešte stále rozprával o princeznej Diane,
ale menil názor.
„Musím povedať, že robí skvelé veci pre charitu,
ale človeka nezaujíma charita, však?
Ale spravodlivosť, však?
Teda, nepotrebovali by sme charitu, keby bol svet spravodlivý.“
Začína syn dávať zmysel otcovi?
„Až tak ďaleko by som nezašiel,
ale počul som v rádiu vašu pieseň ‚Pride‘,
a možno som cítil niečo ako hrdosť.“
No, vieš, vďaka tej pesničke nás pozvali na Live Aid.
Bob Geldof povedal, že keď ju počul, prepáčil by mi ten hrozný účes.
Keď U2 vykročilo na javisko Live Aid,
pozerali sme sa na more bielych kapitulačných vlajok,
trepotali sa vo vetre, dokonca aj vtedy,
a davom sa šíril štedrý duch.
Zdalo sa, že naše punkové modlitby sa začínali etablovať,
viete?
Modlitby za mier.
Pretože, ak ste hladný, ste vo vojne sami so sebou.
Ste vo vojne so zemou, po ktorej kráčate.
Presne tak.
[znie „Pride (In the Name of Love)“]
Ó, áno!
Štadión Wembley, Londýn.
Posolstvo vysielajú po celom svete.
Čo keby sme boli tým svetom?
Čo keby sme mohli nakŕmiť svet?
Čo ešte?
Čo ešte by sa dalo urobiť v mene lásky? Čo ešte?
Stále si kladiem tú otázku
a stále chcem poznať odpoveď.
Live Aid a všetky príbuzné akcie vyzbierali 250 miliónov dolárov.
Ale africké krajiny tú sumu platili
vám a mne každý týždeň
za staré nanútené pôžičky počas studenej vojny.
„Každý posratý týždeň,“ ako by povedal Bob Geldof.
To mi dalo veľkú príučku.
Nespravodlivosť je často zamaskovaná ako smola.
Ako frontman kapely U2
som si uvedomil, že ak U2
má písať veľké piesne o veľkých témach,
potrebujem väčší mozog.
Alebo skôr vylepšenie softvéru.
Namiesto návratu do školy... Nemusíte sa smiať.
To nič.
Som išiel so svojou drahou do Afriky.
S Ali sme pracovali v sirotinci
v Adžebare v Južnom Wollo v Etiópii.
Je jeseň 1985.
Vidiečania bez jedla a vody zápasia o prežitie.
Ich svet ich zradil.
Pôda, z ktorej žijú, im odoprela dary.
Tsegaye: „Som zdroj, som Níl,
som Afričan, som začiatok!
Som pieseň, som spev.
Som Etiópia, ktorá načahuje pokornú ruku k Bohu.
Ach, Níl, svojou výrečnosťou rozozvučíš etiópsky zvon
do nepočujúceho sveta!“
Pretože v tejto zemi pochované je veľké bohatstvo.
Avšak veľký hladomor tento veľký národ obrátil naruby.
Rovnaká krajina sa chystá obrátiť naše maličké životy späť.
Už nikdy nebudeme rovnakí a nebudeme chcieť byť rovnakí.
Na tomto vyprahnutom mieste
sa učíme od krajiny a ľudí, na ktorých nikdy nezabudneme.
„Chudoba nie je prirodzená.
Stvoril ju človek a dokážeme ju prekonať činmi žien a mužov.“
Asi skôr žien, ktoré lepšie chápu,
že miesto, kde žijete, by nemalo rozhodovať o tom, či prežijete.
Pravda?
[znie „Where the Streets Have No Name“]
S Ali sa nám z Etiópie vracalo ťažko.
Dosť veľká časť z nás je ešte stále tam.
Po albume The Joshua Tree
začínalo byť U2 trochu slávne.
Trochu konvenčné.
Mohli sme z toho byť buď v rozpakoch alebo nie.
Sláva je mena,
a my sme chceli použiť, čo ste nám dali, na viac
než len rezerváciu v luxusnej reštaurácii.
Nad čím sa, mimochodom, neohŕňa nosom.
Pridal som sa do nových skupín.
Drop the Debt, RED, ONE Campaign, v boji proti extrémnej chudobe.
ONE Campaign mala v skutočnosti jedinú myšlienku.
Nemusíte s niekým vo všetkom súhlasiť,
ak je jedna vec, na ktorej sa zhodnete, dostatočne dôležitá.
To viedlo k stretnutiam s ľuďmi, ktorí ovládali rozpočet chudobných.
Takí ľudia existujú.
Volajú sa vláda. Volajú sa MMF, Svetová banka.
Možno nastala vhodná chvíľa prelomiť filmovú bariéru...
Naozaj?
...a položiť náročné otázky ohľadom mojej motivácie.
Dobre, na čítačke sa vyskytla chyba. Chyba.
Snažím sa zakryť vinu za svoj honosný životný štýl?
Áno, môj životný štýl je honosný.
Som platovo nadhodnotená, preceňovaná, prekŕmená rokenrolová hviezda.
Som pokrytec? Áno.
Ale nie na tomto fronte.
Na mnohých iných frontoch.
Ale poviem jedno, pokrytci majú zlú povesť.
Teda, pokrytci urobia aspoň niekedy správnu vec.
Ale nakoniec...
záleží na tom?
Teda, naozaj, koho to zaujíma? Na motivácii nezáleží.
Záleží na výsledkoch. Záleží na životoch.
Záleží na ľudskom potenciáli. Záleží na spravodlivosti.
Nepotrebovali by sme charitu, keby bol svet spravodlivý, ako vravel ocko.
Ale nie je, takže siahnite po šeku. Siahnite po šeku.
[znie „Desire“]
Naozaj?
Dobre, vymenia kamery
a ja si dám poriadne silný pohárik...
a hneď sa vrátime.
Štyri objektívy
- a hľadáme ten hrdinský. - Dobre.
SPOVEĎ
Ten najkrajší. Postav sa tam.
- S radosťou. - A dáme ti pokyny.
Zaostriť na bližšie oko.
Krása. Bližšie už nepôjdeme, nie?
Asi nie.
Bolo by to
náročné zrealizovať s tými obmedzeniami.
Dobre, otoč sa, kamoš.
Hej. Celkom dobré. V podstate prirodzene vie, čo robiť, že?
Tretie dejstvo.
Dobre, fajn.
Spoveď.
Celé to zachraňovanie sveta,
je to skutočne služba, povinnosť, oprávnený hnev,
alebo je to len detská túžba byť stredobodom diania?
Stredobodom pozornosti.
Čo ma privádza k otázke:
Môžete mať dieťa a ostať dieťaťom?
Je načase dospieť.
Toto nemôžeš posrať.
Túžba a cnosť
je hotový tanec
a nikto to nevie lepšie ako moja drahá.
„Desire“ bola v rebríčkoch prvá.
Neviem, či medzi tým existuje súvislosť, ale boli sme veľmi nadšení,
narodilo sa nám prvé dieťa.
Nevedel som, ako sa cítiť.
Nevedel som, či viem byť otcom.
Nevedel som, či dokážem byť otcom,
pretože som si nemyslel, že som bol dobrým synom.
Na začiatku som vravel, že Alison Stewartová verila.
Táto žena sčasti napísala príbeh, ktorý počúvate.
Keď sme sa s Ali vzali,
odsťahovali sme sa z rodičovských domov.
Takí mladí sme vtedy boli.
Presťahovali sme sa do starej kamennej veže na írskom pobreží,
do majáka.
Ali si nechá prehľadať dušu,
ale len ak k jej pevnosti prídete bezbranný,
máte spolovice šancu napadnúť
jej vlastnú, takmer neprelomiteľnú obranu.
Jedine tak sa dostanete cez ten padací most.
Ani nie dva roky po svadbe
som videl manželku v dlhotrvajúcich chvíľach,
keď sa vracala do obrovského ticha, ktoré nosí vo svojom vnútri.
Naznačovala, že aj keď som doma, nie som doma.
Naše každotýždenné prechádzky po promenáde boli zafarbené melanchóliou,
zatiaľ čo sa vlny snažili rozhodnúť, či odídu, alebo ostanú.
Odídu, alebo ostanú.
[znie „With Or Without You“]
V túžbe v niečom vynikať je skryté sebectvo.
Snažíte sa dokázať svoje kvality, ale komu?
Alison Stewartová sa so mnou vyrovnala...
tak, že ma pochopila.
Než som niečo mal...
než som mal svoju reputáciu,
vedela, čo som mal...
a nemal.
Sústredenie.
Nemôžete v niečom vynikať...
bez neuveriteľného sústredenia.
Ale do veľkej miery je to len dysfunkcia.
Akási slepota...
kde možno nevidíte človeka, čo je hneď vedľa vás.
Možno chcete publikum...
viac než rodinu.
Možno sa nechcete vzdať...
prázdnoty,
ktorá vám dala všetko.
Svoju knihu som nazval Surrender,
pretože som vedel, že frázu "vzdať sa" musím lepšie pochopiť,
že ide o protijed
na ten stav, ktorým som trpel.
A nebolo to pre mňa jednoduché.
NIEČO ČUDNÉ ALEBO UDIVUJÚCE?
V jednu nedeľu v roku 1999
som sa opäť ocitol v salóniku Sorrento s ockom
a po prvý raz v živote,
som sa rozhodol, že ho prepadnem jeho vlastnou otázkou.
Len tak ju vyšplechnem.
Niečo čudné alebo udivujúce, ocko?
„Mám rakovinu.
Vlastne som v odletovej hale.
Už nebudeš musieť dlho znášať moje trápne vtipy.“
Len tak vám na hlavu spadnú obrovské balvany
z nejakej imaginárnej hory.
Myslel som si, že ho pomaly spoznávam, že budeme mať viac času.
Typický Bob Hewson.
Keď som si myslel, že ťa konečne spoznám,
že mi možno na niečo odpovieš, vytratíš sa.
Nemocnica Beaumont...
Dublin, leto 2001.
Vidím otca na nemocničnom lôžku.
Tentoraz dochádza dych jemu.
A vidím, ako ležím vedľa neho
na matraci na zemi.
Dýcha,
ale jeho nádychy sú čoraz plytkejšie
ako smrť na jeho hrudi.
Vykríkne moje meno,
pomýlil si ma s mojím bratom a opačne.
„Paul, Norman. Paul, Norman. Paul.“
Vyskočil som, zavolal som sestričku.
„Ste v poriadku, Bob?“
Zašepkala mu do ucha.
Z jeho tenoru sa stali krátke, maličké nádychy.
Po každom výdychu počuť S. „Áno. Chcem ísť preč.
Dostaňte ma odtiaľto. Chcem ísť domov. Áno.
Áno, chcem ísť domov. Áno.“
Povedal som mu: „To nič. To nič. To nič.
Si v poriadku?“
Počúvaj.
Ticho.
Ucho som si dal k jeho ústam.
Ticho.
Ticho, za ktorým nasledovalo:
„Choďte doriti.“
Ockov odchod z môjho života je akosi dokonale nedokonalý.
Nemyslím, že hovoril mne,
alebo tej veľmi ostražitej sestričke na nočnej, aby sme išli doriti,
ale úplne to nevylučujem.
Chcel by som veriť,
že sa prihováral bremenám, ktoré väčšinu života nosil na pleciach.
Mám pocit...
že som ich zdedil,
no verím, že sa v tejto veci môžem rozhodnúť.
A cítil som aj vľúdnosť.
Myslím, že veril, že sny
znamenajú sklamanie
a to pre mňa nechcel.
Vtedy si... Vtedy si...
Vtedy si uvedomíte, že váš otec je váš priateľ.
A viete, tá cesta...
viete, od role otca k priateľovi je jediná správna,
ak ste otcom, a ja som.
A ja som sa tak trochu spriatelil s otcom
po jeho smrti, čo je trošku chybou.
Predstaviť si príbeh z jeho pohľadu mi prináša pokoru, viete.
Prišiel o manželku.
Ostal sám na dve deti
a jedno z nich ho neustále kritizuje,
viete, nedáva si servítku pred ústa.
A druhé ho urazí tak,
že dosiahne všetky ambície, ktoré sa bál mať.
Počas tých posledných dní mi povedal, že keď prijal rakovinu,
stratil vieru.
No rovnako mi povedal, že by som o tú svoju nemal nikdy prísť.
Že viera je na mne to najzaujímavejšie.
Ale stalo sa to, keď som sa načiahol...
Ješua.
...a tá vec, ktorú mám
- čo celý môj život vydržala... - Ješua.
...tam už nebola. Najdesivejšia chvíľa môjho života.
Ješua.
[znie „Iris (Hold Me Close)“]
[znie „Beautiful Day“]
Mám veľmi nevedeckú teóriu,
že keď prídete o niekoho, koho milujete, niečo vám zanechá.
Dar.
DAR
Keď som prišiel o mamu...
nuž...
dostal som vás, aby ste zaplnili to prázdno.
Keď som prišiel o otca, zistil som, že sa mi začína meniť hlas
a nemohol som si pomôcť,
ale mal som pocit, že barytón, ktorý si myslel, že je tenor,
sa ním skutočne stal.
Neviem ako.
Z rôznych dôvodov.
Možno to má niečo do činenia so slovom odpustenie.
Neviem, či som ja odpustil otcovi, alebo či on odpustil mne.
Pretože som sa narodil so zaťatými päsťami.
Vzdávam sa len ťažko.
Skloniť sa pred ostatnými z kapely, manželkou či Stvoriteľom,
je pre mňa boj.
Mám dosť viery, aby som dúfal a dúfam dostatočne na to, aby som miloval.
A touto hudbou to praktizujem.
A to mi zanechal môj otec na Zemi.
Tak ako jednu zo svojich najobľúbenejších melódií, aby ma prenasledovala.
Len nedávno som si uvedomil,
že jej názov je rovnaký ako názov nášho miestneho lokálu,
salónik Sorrento.
„Vráť sa do Sorrenta.“
A bola to táto melódia.
A ja sa vrátim.
DIVADLO TEATRO DI SAN CARLO NEAPOL
Jeden, dva, tri, štyri.
[znie „The Showman (Little More Better)“]
ZÁLIV SORRENTO
PRE IRIS A BOBA HEWSONOVCOV
Neviem si spomenúť, čo nasleduje.
Ako pokračuje tá melódia?
Pokračuj. Skvelé.
Jeden, dva, tri.
Ďalší verš.
PODĽA KNIHY SURRENDER
VEČER PLNÝ SLOV, HUDBY A PÁR ŠIBALSTIEV...
Od A na G.
Refrén... Refrén pokračuje.
- Dobre? - Späť do práce.
Dobre.
- Skvelé. - Super.
Preklad titulkov: Jozef Ferencz