Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Domišljavo je misliti,
da bo druge tvoja zgodba zanimala enako kot tebe.
Pisanje spominov je povsem drugačno zrenje vase.
Pa to počnem.
Nocoj bi rad predstavil nekaj odlomkov iz Surrenderja,
knjige, ki sem jo napisal.
Začne se prav dramatično. Lahko bi se tudi dramatično končala.
Veste...
Rodil sem se z ekscentrično hipertrofijo srca.
V enem srčnem prekatu imam dve zaklopki in ne treh kot večina.
Par nihajočih vrat, ki se je za božič 2016 snel s tečajev.
Aorta je človekova glavna žila, omogoča življenje.
Moja je po letih stresa dobila izboklino.
Izboklino, ki lahko vsak hip poči
in me izstreli v onstranstvo hitreje, kot se lahko poslovim od tega sveta.
Zato sem se znašel
v bolnišnici Mount Sinai. V New Yorku.
Opazujem se na operacijski mizi.
Vroča kri se vrtinči, razliva, paca vse naokoli.
To pač počne kri, kadar vas ne ohranja pri življenju.
Kri in zrak. Kri in drobovje.
Ta hip potrebujem kri in um.
Um in roke kirurga, ki stoji nad mano.
Moški se vzpenja na moj prsni koš
ter vihti rezilo z združenimi močmi znanosti in mesarjenja.
"Vaš mož ima v sebi veliko moči.
"Zašiti smo ga morali z zelo močno žico.
Za svojo starost ima 130-odstotno zmogljivost pljuč."
Zrak je žilavost.
Zrak je samozavest, da se spoprimemo z velikimi izzivi.
Zrak ni volja za osvojitev Everesta,
temveč zmožnost, da vzdržiš vzpon.
In zdaj sem prvič brez njega.
Zasopel.
Imena, ki jih dajemo Bogu. Vsa so dih.
Jehova. Alah. Ješua.
Sem brez zraka in na smrt prestrašen.
Prvič se namreč
obračam k Ješui,
njega pa ni tam.
Kar neverjetno se zdi prositi tišino, naj te reši.
Naj se ti razkrije.
Da odkriješ, ali ima tišina obraz.
Toda ta hip se mi zdi,
da je Bog nekam izginil.
Kje sem?
Brez zraka.
Brez molitve.
Brez arije.
Kako sem se znašel tukaj?
- ["Vertigo"] - New York, New York!
74. in Broadway, naj nam Beacon razsvetli pot.
Zdravo!
Hola!
Hvala. Še vedno se pretvarjam, da promoviram knjigo.
O ja.
- Hola. - Hola!
Dobrodošli na moji četrtinski predstavi.
Reči moram, da imam občutek, da grešim,
ker sem tu brez drugih članov benda.
Mnogi veste, da U2 na turneji
radi uporabljamo velikanske rekvizite.
Ogromen krempelj, vesoljske postaje, zrcalne limone.
Nocoj imam mizo in stole.
Pa ansambel Jacknifa Leeja
z izjemno Kate Ellis na čelu
ter Gemmo Doherty na harfi in drugih nebeških glasovih.
Izkazalo se je, da so najizjemnejši v mojem življenju
ljudje, s katerimi sem v posebnem odnosu.
Večino sem spoznal v istem tednu.
Tudi življenje z ženo Ali sem začel
v tednu, v katerem sem se pridružil U2.
Ja, res je. Oprosti, ljubica.
En teden v srednji šoli, pa sem si uredil vse življenje.
Recimo.
["City of Blinding Lights"]
Alison Patricia Stewart je verjela. Še bolj noro, verjela je vame.
Ta petnajstletnica ni samo dopuščala mojih demonskih sanj.
Spodbujala jih je. Vsem, ki so poslušali, je razlagala,
da bo bend njenega fanta pomemben. Jaz pa sem se počutil čisto majhnega.
Vse to so neverjetne zgodbe o majhnem rokovskem zvezdniku.
Takrat sem sanjal o tej prihodnosti.
Zelo lepa je.
Zadnje čase sanjam o preteklosti.
O preteklosti, ki me odvrača od sedanjosti.
Vidim, kako me mama ošteva.
"Res si pravi klovn. Res si pravi klovn."
Ampak to sem hotel s svojim življenjem.
In moj oče tega res ni hotel slišati.
Moj oče je bil katoličan.
Katoličan, ki je imel rad protestantske stvari, kot je moja mama.
Njegove družine ni bilo na njuno poroko.
Irska je bila takrat neprizanesljiva,
vendar Boba svet okoli njega ni preveč skrbel.
OPERA, KI JE BILA BOB HEWSON
Moj oče je bil tenorist. Zelo dober.
Njegovo petje je ljudi ganilo.
Če hočeš druge ganiti z glasbo, mora ta najprej ganiti tebe.
Vidim očeta, kako stoji v dnevni sobi na Cedarwood Roadu 10.
Pred radiom. In v rokah drži mamini pletilki.
Dirigira Beethovna, Mozarta, Verdija.
Ta hip posluša Traviato.
["Libiamo ne'lieti calici"]
Na odru Teatra di San Carlo v Sorrentu.
Zgodbe ne pozna preveč dobro,
vendar jo čuti.
Sprta oče in sin, ljubimca, ki se vrneta iz izgnanstva.
Čuti krivičnost človeškega srca.
Njegovo je zlomila glasba.
Večino življenja bom poskušal razvozlati opero, ki igra v glavi mojega očeta.
Kaj prida drugega niti ne opazi,
še najmanj mene, desetletnika, ki zrem vanj.
Če hočete, da vaš otrok postane pevec, ki polni stadione,
imate na voljo dve poti.
Lahko mu rečete, da je nadarjen, da svet mora slišati njegov glas.
To je italijanski pristop.
Ali pa se ne zmenite zanj.
To je irski pristop, in v mojem primeru veliko učinkovitejši.
Hlepel sem po očetovi pozornosti.
Hotel sem, da misli, da imam tudi jaz glasbeno žilico.
Ni me slišal,
zato sem pel vse glasneje.
Pravzaprav bi lahko rekli, da sem si s pesmijo utrl pot do tega odra.
Hvala, oče.
Moj oče je imel nekaj dobrih razlogov, da je ostal izgubljen v svojem svetu.
Za naslednji glasbeni odlomek bomo potrebovali harfo.
Tragičen je.
Moja mama Iris je umrla, ko sem imel štirinajst let.
Nazadnje sem jo videl živo na pogrebu njenega očeta.
Vem, zdi se kar pretirano irsko,
ampak to je moja zgodba. Druge nimam.
Ko so dedovo krsto spustili v grob,
se je mama zgrudila.
Stal sem in gledal, kako sta jo oče in starejši brat odnesla v avto.
Odpeljala sta jo v bolnišnico, kjer je umrla zaradi anevrizme.
Se zgodi.
Počutil sem se nekoristnega, zato sem molil.
Oče se je na to tragedijo odzval tako, da je ni več omenjal.
Po Irisini smrti je naš dom na številki deset postal svojstvena opera.
Ždim v hiši,
v kateri trije moški živijo v besu in otožnosti.
V hiši, v kateri nikoli ne omenjamo vira naše žalosti.
Iris.
Moji mami je bilo ime Iris.
Hiša je postala reka tišine, v kateri bi se morda utopil,
če mi starejši brat Norman ne bi ponudil rešilne bilke.
Dal mi je svojo kitaro.
Ščit. Orožje. Zaupnico.
Še en glas, s katerim sem molil. Glasbo.
["Glad to See You Go"]
Poskakujem po dnevni sobi,
na zvoke albuma Leave Home benda Ramones.
Pesmi so preproste, vendar povzemajo moje občutke.
Tako preproste, da bi zmogel podobno mogoče napisati tudi jaz.
10. maj 1978. Moj osemnajsti rojstni dan.
Ne dobim torte.
Namesto nje se hoče oče pogovoriti o tem, naj si poiščem službo.
Službo.
Vem, da mi, če bi lahko počel nekaj, kar imam rad,
v življenju ne bi bilo treba delati niti en dan.
Ampak za to moraš v nečem blesteti,
jaz pa ne blestim v ničemer. V ničemer.
Dovolj brihten sem, da vem, da sem premalo brihten.
Ramonesi so dovolj brihtni, da se delajo bukslje.
Mogoče bi jih moral še več poslušati.
Tisti dan napišem svoj prvi pravi rokenrol komad.
Postal bo prvi singel U2. In mi rešil življenje. Naslov ima "Out of Control".
["Out of Control"]
Hej, zmorem.
"Bobnar išče glasbenike, da bi ustanovil bend."
Predstavljam vam Larryja Mullena ml.
Larry Mullen se zdi večini neverjeten.
Eleganten je in čeden.
Zna pa biti tudi neverjetno sumničav.
Nezaupljivo vas pogleduje,
kaj počnete tam, kjer je on.
Če ima slab dan, mu ni všeč niti to, da obstajate.
Toda kadar ima koga rad, ga ima rad z vsem srcem.
Hvaležen sem, da sem postal eden teh ljudi.
David Evans.
Včasih ime, ki ga dajo človeku ob rojstvu, preprosto ni njegovo, drži?
David Evans je bil vedno Edge. Vedno Edge.
Leta 1976 je bil star petnajst let, leto manj kot jaz.
Naslanjal se je na zid srednje šole Mount Temple
in na kitaro igral zapleteno frazo.
Bil je sošolec moje bodoče žene Alison Stewart
in veljala sta za najpametnejša v letniku.
Govorilo se je, da je zatreskan vanjo, da mogoče hodita na sprehode.
Takrat sem sklenil, da bom imel tega kitarskega genija na očeh.
Predstavljam vam še Adama Claytona...
Iskreno verjame v rokenrol.
In v eno zapoved. Štiri strune so boljše od šestih.
Imel je stil, bil je odrezav in ambiciozen.
Le en problem je bil. Ni znal igrati.
No, jaz pa nisem znal peti.
["Stories for Boys"]
U2 smo vadili v hišici
ob pokopališču v Dublinu.
Na tistem pokopališču je pokopana moja mama. Hiši smo pravili rumena.
Tisti dan sem vpil na člane benda. Ne prvič.
Ne zaradi spopadov paravojaških skupin na Irskem.
Na tisti zimski dan leta 1978
je bila največja težava, ki pesti človeštvo,
ta, da v našem bendu ni dovolj dobrih glasbenikov.
Kot da sem jaz bil!
Poskušal sem razložiti, kako navdušen sem
nad novim komadom benda Public Image Ltd.
Odličen komad, sem razlagal, kot da kaj vem o tem,
je mogoče napisati z dvema akordoma na dveh strunah.
Edgea sem prepričeval, naj ustvari zvok električnega vrtalnika,
ki kot motorna žaga reže skozi truplo preteklosti.
Edge ni hotel poslušati, kako penim.
Izgubil je potrpljenje in jaz sem popenil še bolj.
Tako zelo, da sem mu snel kitaro Gibson Explorer,
si jo obesil okoli vratu
in iz nje izvabljal nevarno cvileče zvoke.
"Nadaljuj," je rekel Edge. "Še se trudi. Kmalu ti bo uspelo."
Ti je všeč?
"Kaj pa vem. Ampak zveni, kot da ti zobar vrta v možgane."
"Daj mi kitaro. Poskusil bom izboljšati zvok."
In njegov ego je zapolnil nesebični trenutek.
Nastajal je komad.
Komad, ki je dobil naslov "I Will Follow".
Če hočeš oditi, odidi. Odidi, odidi.
Refren je kot ritem, ki te omreži. Kot pedal za kitaro.
Odidi, odidi, odidi. Sledil ti bom.
Edge je moj grafit spreminjal
v nekakšno Rafaelovo Devico z jebenim detetom,
Larry in Adam pa sta idejo še nadgrajevala.
"To. Dajmo, poiščimo nekaj, kar zmoremo samo mi.
Adam, zmoreš.
Zmoremo.
Edge, lahko nam uspe.
Adam, Larry, če bosta odšla, odidita."
Če boš odšel, odidi. Če boš odšel, odidi.
["I Will Follow"]
Na bobnih je Larry Mullen.
Na baskitari je Adam Clayton, Edge.
"I Will Follow."
Ojej. Se opravičujem, Edge, Larry, Adam.
Bil sem pravi kreten.
Ampak delam na sebi.
V resnici ste...
Super ste.
Ampak v tistem vadbenem prostoru ni nihče, niti jaz, pomislil,
da Iris Hewson počiva...
Slabih sto metrov od tam, kjer smo vadili.
Niti na eni vaji v rumeni hiši
nisem pomislil nanjo.
Ali obiskal njenega groba.
Ni šlo za to, da je mrtva.
Bilo je še hujše.
Bilo je, kot da smo jo izbrisali. Ampak Iris ni bilo mogoče izbrisati.
Vsaj v glasbi ne.
["Iris (Hold Me Close)"]
Iris med nami je.
Govori mi, da zmorem vse.
IRIS SE ZBUDI V MOJO MÔRO
Ne boj se, da svet
izginil je.
Iris se igra na obali.
Sina zakoplje
v pesek.
Iris pravi,
da jo bom spravil v grob.
Ampak je nisem jaz.
Naj vam nekaj povem o geometriji
in geografiji irske duše.
Najbolje jo razumemo, če jo vidimo kot irsko pivnico.
Tja greš, da bi pozabil, a se na koncu utapljaš v spominih,
čipsu s soljo in kisom
in črni tekočini.
Finnegan ni samo moja priljubljena pivnica.
Je samostojna dežela s svojimi zakoni in običaji.
Domena Dana Finnegana in njegovih sinov.
Ustavna monarhija, v kateri je Dan kralj,
njegovi sinovi pa so v vladi.
Imajo svoj kodeks. Spoštujejo tradicijo.
Spoštujejo opero
in moške, ki znajo nositi tvid.
Kot moj oče Bob.
V državi Finnegan... Kot moj oče Bob.
V državi Finnegan je majhen italijanski konzulat,
Sorrento Lounge,
kjer sem se ob nedeljah z očetom dobival na pijači.
Naročil sem temno pivo.
On, katoličan, je naročil black bush, protestantski viski.
Mi je že namignil, da je Brendan Robert Hewson samosvoj človek,
ki pogovor vsakič začne enako.
"Kaj nenavadnega ali vznemirljivega?"
S tem ni hotel reči,
da ga zanima razburljivo življenje rokerja.
Večinoma sva sedela v tišini.
Vseeno sem poskusil.
Pri meni se je oglasil Luciano Pavarotti.
Se ti to zdi nenavadno ali vznemirljivo?
"Vznemirljivo gotovo.
Nenavadno? Ja. Zakaj bi te poklical sijajen tenorist? Pa ne bodi užaljen."
Saj nisem. Pravzaprav išče pesem.
"Je poklical napačno številko?"
Ne. Hoče, da...
Da mu z Edgeevo pomočjo napišem komad. Ja.
Ne Gilbert in Sullivan ali Rodgers in Hammerstein.
Jaz, B-O-N-O, Paul.
"Ti? Baritonist, ki misli, da je tenorist?"
Jaz.
Pavarotti hoče, da jaz zanj napišem pesem. No, kdo je kreten zdaj?
"On."
NE MOREMO SPREMENITI SVETA IN SE ZABAVATI?
Srednja šola Mount Temple je bila šola brez verouka,
poskus skupnega izobraževanja.
V državi, ki je bila na pragu državljanske vojne,
smo v istem razredu sedeli katoličani in protestanti.
Spodbujali so nas, naj bomo iskreni,
ustvarjalni, nosimo svoja oblačila, ne šolskih uniform.
In tam so bile punce,
ki prav tako niso bile v šolskih uniformah.
Ironija je, da smo se v tej verski svobodi postajali verni.
Zbližali smo se s skupino krščanskih radikalcev, imenovano "Shalom".
Menili so, da so se vse uveljavljene cerkve oddaljile od Jezusa,
še več, da ovirajo širjenje božje besede.
Ko smo U2 postajali priljubljeni,
so naši krščanski bratje začeli govoriti, da je naša glasba objestna
in samovšečna.
Povedano drugače – zabavna.
Vprašali smo, ali ne moremo spreminjati sveta in se zraven zabavati.
"Ne. Izbrati morate med tem svetom in onstranstvom."
Čez nekaj časa nas je to začelo dušiti. Še zlasti Edgea.
Ni prenesel, da mora izbirati, ali bo Jezusov učenec
ali učenec Joeyja Ramona.
Sklenil je, da bo zapustil bend.
Razklan sem bil tudi jaz.
Brez Edgea me bend U2 ni več zanimal.
Larry je sočustvoval z obema.
Adam pa ne.
En album in adijo, tako kot Sex Pistols.
Samo še menedžerju smo morali povedati.
Sem vam povedal za Paula McGuinnessa?
Paul McGuinness je Winston Churchill rocka.
Za U2 je šel v vojno. Ravno se je dogovoril za svetovno turnejo,
zato se res nismo veselili,
da mu bomo povedali, da razpuščamo bend v trenutku, ko je postal uspešen.
Ampak... Prisluhnil nam je.
Obmolknil je,
se malo presedal, eno primazal... Sebi.
In rekel:
"Naj iz tega sklepam, da se pogovarjate z Bogom?"
No, ko boste spet poklicali Boga,
ga vprašajte... Ali njo...
Če je v redu, da vaš zastopnik na Zemlji, torej jaz,
prekrši pravno zavezujočo pogodbo.
Sprašujem vas, ali mislite, da bi Bog hotel, da kršite pogodbo.
Pogodbo za turnejo, ki sem jo podpisal v vašem imenu.
Kakšen Bog je to?"
Paul McGuinness je bil vražje dober pogajalec.
Bogu besed v usta namreč nismo polagali prvič.
Šli smo na turnejo.
Bil sem tako navdušen,
da sem svojo enaindvajsetletno punco prepričal, da se poroči z mano.
Noro, ampak je privolila.
Zabaval se je tudi Edge,
ki pa še vedno ni bil prepričan,
da hoče sodelovati v industriji, polni napihnjencev
in samovšečnežev.
Vprašal sem ga, ali bi zame naredil izjemo.
Edge se je nekako hotel izviti iz precepa.
Začel je pisati osnutek novega komada.
Ne samo komada, ustvarjal je zemljevid. Kako si bomo U2 utirali pot po svetu.
"Sunday, Bloody Sunday" je bil stičišče vere in benda Clash.
Pokazati smo hoteli nasprotje med krščansko velikonočno nedeljo
in pobojem štirinajstih neoboroženih civilistov v Derryju.
Edge je bil doma v Dublinu,
jaz pa z nevesto na Jamajki. Pisal sem besedila za nove komade
in Ali razlagal, zakaj se bo album s poročnega potovanja imenoval War.
["Sunday, Bloody Sunday"]
O izvajalcih morate vedeti tole.
V iskanju resnice smo lahko zelo neiskreni.
Na zdravje.
Industrija zabave.
V Sorrento Loungeu
je moj oče navadno začel takole:
SORRENTO LOUNGE (SPET)
"Kaj nenavadnega ali vznemirljivega?"
Vse je nenavadno in vznemirljivo.
"Glede tega imaš pa prav. Sem sem se pripeljal s taksijem.
Voznik je videl, kam grem,
in vprašal, ali poznam Bona.
Rekel sem: 'Ne. Pa vi?'"
"Ja, tukaj vsi poznamo Bona. Pavarotti ga preganja, ne?"
"Preganja. Preganja ga Pavarotti.
Tega še nisem slišal. Paparaci, ne?
Hecno, da to rečeš.
Veliki "Paparaci" me je spet poklical.
Tokrat hoče, da z njim nastopimo v njegovi rojstni Modeni,
da zberemo denar za bosanske vojne begunce. Kako naj zavrnem kaj takega?
"Bi za spremembo enkrat naredil to, kar ti rečejo?"
Hočem ubogati.
Ampak drugi v bendu pravijo, naj se že zberem,
da bomo končali U2-jev album, ne tistega za Pavarottija.
O članstvu v tem bendu bi vam rad pojasnil nekaj,
česar ni razumel niti moj oče.
Vsi mislijo, da sem vodja U2. Pa ja.
Glasoval sem, da bomo v U2 odločali demokratično.
Zato sem v bendu še s tremi,
od katerih vsak misli, da on vodi U2.
Moje želje niso nujno tudi njihove.
Nič, to sem razlagal očetu.
Oče in vsi člani benda smo bili v studiu v Hanover Quayju,
ko je zazvonil telefon.
"Bono, Bono, Bono. Kako si?
Si utrujen od tega, da si na vrhu gore?
Si se spustil z gore s kamnitima ploščama rokenrola?"
Novi album. Zamujamo kot vedno.
"Si mi povedal.
Najdražji Bono, zato ti bom pomagal."
Prosim? V Dublinu si?
"Ta hip grem čez carino.
Rekel sem, da nimam kaj prijaviti.
Z izjemo ljubezni do Bona, Edgea, Jamesa in Larryja."
"V tem trenutku je moj edini namen
biti na uslugo tem izjemnim ljudem."
O, maestro, res so izjemni
in to je velika čast, samo trenutek ni pravi.
"Me ne marajo?"
Še huje. Vseeno jim je. Pankerji so.
Posumili bodo, da jih hočete samo prepričati,
da bi šli v Modeno.
"To pa boli. Samo svojo naklonjenost sem prišel izrazit,
ti pa dvomiš o mojih motivih."
Ne, maestro, ni tako.
"Perfetto. Prihajam."
Jebenti. Jebenti, no.
Stopil sem do Edgea, Adama in Larryja.
In rekel: "Poslušajte, največji pevec v zgodovini je.
Zelo smo lahko počaščeni, da bo pri nas... Čez pol ure.
"Čez pol ure? Mogoče pride k tebi," je rekel Larry.
"K nam pa ne."
"Lisjak," je rekel Adam.
"Zelo verjetno bo prišel s fotografom. Ne bo nas prisilil."
Kaj, se boste skrili? "Ne," je odvrnil Edge.
Adam in Larry pa v en glas: "Pravzaprav...
Prav to bova naredila. Skrila se bova."
Kaj?
In tako sta se odrasla moška skrila pred Lucianom Pavarottijem.
Pozvoni...
Pred vrati je bil Pavarotti. O bog.
Največji pevec v zgodovini...
S filmsko ekipo.
S sedmimi vznemirjenimi Italijani. Eden od njih joka.
"Bono, Bono, Bono. Edge, Edge. Bono, Edge.
Kje sta James in Larry?
To so moji prijatelji z Rai Una. Imajo satelitski krožnik,
če bi se odločili napovedati koncert v Modeni. Ko smo že tukaj."
"Kje se lahko zgodi,
da ti Pavarotti potrka na vrata,
ti pa ga ne spustiš naprej? Se je svetu zmešalo?
Oče, kar zadeva mene, bi ga spustil naprej.
In Edge tudi.
Pravzaprav odhajava, da bova del koncertov Pavarotti s prijatelji
v podporo nevladni organizaciji War Child v Modeni. Ja.
Adam in Larry tokrat ne gresta zraven.
Bi šel mogoče ti?
"Resno?
Dobro,
verjetno je res bolje, da imaš ob sebi vsaj enega pravega tenorista."
In potem...
Največji glas v zgodovini.
Čudež v Modeni
je v Brendanu Robertu Hewsonu,
mojem irskem katoliškem očetu, nekaj spremenil. Ne Pavarotti,
temveč ženska ob njem, valižanska princesa Diana.
Za tiste, ki ne veste... Edgeevi so bili Valižani,
zato so bili navdušeni, da jo bodo spoznali.
Edge me je izzval, naj vprašam očeta. In sem ga.
Oče, bi rad spoznal lady Di?
Evansovi sprašujejo.
"Kaj? Kaj? Zakaj bi hotel spoznati koga iz britanske kraljevske hiše?
Zanima me prav toliko kot tisti, ki je na loteriji zadel glavni dobitek."
Razumem. Vem. Samo sprašujem.
Nadaljevanje je tako, da si ga ne bi mogel izmisliti.
Oče je v najini prikolici.
Ne jé Pavarottijevih delikates, eksotičnih italijanskih mesnin
z za naju neizgovorljivimi imeni.
Obrne se in...
Tam je.
V čevljih z visoko peto meri skoraj 180 cm.
Privid v slonokoščeni barvi.
Zdelo se je, da se očetu približuje v upočasnjenem gibanju.
"Pozdravljeni, kako ste?"
Oče se je kar stopil.
Bližnje srečanje s pripadnico britanske kraljevske hiše
je v njem sprožilo pravo najstniško zaljubljenost.
"Zelo dobro. Hvala za vprašanje.
Pozdravljeni."
Osemsto let zatiranja se je stopilo v osmih sekundah.
Tistim, ki se sprašujejo, kakšen je smisel članov kraljevske hiše,
in o tem se sprašuje veliko Ircev,
omenim ta pripetljaj.
Osem stoletij zatiranja in ena princesa, pa smo si bot.
(IRSKI) PONOS
Oče je po vrnitvi domov
še vedno govoril o princesi Diani,
vendar je že ubral drugo vižo.
"Moram priznati... Za dobrodelne prireditve je krasna.
Toda tebe ne žene dobrodelnost, drži?
Zavzemaš se za pravico.
V pravičnem svetu ne bi potrebovali dobrodelnih ustanov."
Ali oče končno razume sina?
"Tega ne bi rekel,
ampak po radiu sem slišal tvojo pesem 'Pride'
in sem bil nekoliko ponosen."
Veš, zaradi tega komada so nas povabili na koncert Live Aid.
Bob Geldof je rekel, da mi zaradi njega oprosti bundesliga frizuro.
Ko smo na Live Aidu stopili na oder,
smo zagledali morje belih zastav, ki so simbolizirale predajo.
Plapolale so v vetru.
In začutili radodarnost množice.
Zdelo se je, da naše pankerske molitve dozorevajo v nekaj novega.
Veste? V molitve za mir.
Lačni ljudje so namreč v vojni s samimi sabo.
S tlemi, po katerih hodijo.
Ja.
["Pride (In the Name of Love)"]
O ja!
Wembley Stadium, London.
Idejo prenašajo po vsem svetu.
Pa če smo svet mi?
Kaj, če bi lahko nahranili svet?
Kaj še?
Kaj še bi lahko naredili v imenu ljubezni? Kaj še?
To se še vedno sprašujem.
In še vedno bi rad poznal odgovor.
Z Live Aidom in vsemi izpeljankami smo zbrali 250 milijonov dolarjev.
Toda afriške države so vam in meni
toliko plačevale vsak teden
za stare dolgove, ki smo jim jih vsilili v obdobju hladne vojne.
"Vsak jebeni teden," kot bi rekel Bob Geldof.
To je bil zame pomemben nauk.
Krivica je pogosto zamaskirana kot smola.
Kot U2-jev pevec sem se zavedel naslednjega:
če hočemo pisati pomembne pesmi o pomembnih vsebinah,
potrebujem več znanja.
To je več izkušenj iz prve roke...
Ne pa dodatnega šolanja. Ni se vam treba smejati.
V redu je.
Z ženo sva šla v Afriko.
Z Ali sva delala v sirotišnici v Adžebarju v coni Južni Wollo v Etiopiji.
Bilo je jeseni 1985.
Prebivalci podeželja so poskušali preživeti brez hrane in vode.
Njihov svet se je obrnil proti njim.
Tla domače dežele niso bila več rodovitna.
Tsegaye: "Sem izvir, sem Nil,
sem Afričan, počelo!
Sem pesem, petje,
sem Etiopija, ki 'z iztegnjeno roko prosi Boga'.
O Nil, si zgovornost, zaradi katere doni etiopski zvon
prek gluhega sveta!
V teh tleh so namreč zakopana velika bogastva.
Toda huda lakota je uničila to sijajno državo.
In ta država bo vsak hip uničila naša neznatna življenja.
Nikoli več ne bomo enaki in tega tudi ne bomo hoteli.
Na tem izsušenem območju
se učimo od pokrajine in ljudi, ki jih ne moremo pozabiti.
Revščina ni naravna.
Ustvaril jo je človek in premagajo jo lahko dejanja žensk in moških."
Najverjetneje žensk, ki bolje razumejo,
da kraj tvojega bivališča ne bi smel odločati, ali lahko živiš.
Imam prav?
["Where the Streets Have No Name"]
Z Ali iz Etiopije nisva odšla z lahkim srcem.
Še vedno razmišljava o njej.
Po albumu The Joshua Tree
je bend U2 zaslovel.
Postali smo del mainstreama.
Odločiti smo se morali, ali naj nas bo zaradi tega sram.
Slava ima svoje prednosti
in mi smo hoteli to, kar ste nam dali, uporabiti za kaj več
kot za dostop v fine restavracije.
Kar, mimogrede, tudi ni slabo.
Pridružil sem se več skupinam:
Drop the Debt, ONE Campaign, RED, da bi se bojeval proti skrajni revščini.
Resno, pri ONE Campaign so imeli le en koncept.
Da se vam z nekom ni treba strinjati o vsem,
če se strinjata o nečem, kar je dovolj pomembno.
To je pripeljalo do srečanj z ljudmi, ki odločajo o denarju za revne po svetu.
Resnično obstajajo.
Imenujejo se vlada, Mednarodni denarni sklad, Svetovna banka.
To je morda trenutek, da dam besedo tudi vam.
Resno?
Vprašajte me kaj o tem, kar me žene.
Na teleprompterju je napaka. Ustavite.
Poskušam prikriti občutek krivde zaradi tako razkošnega življenja?
Ja, živim razkošno.
Sem preplačan, precenjen, prevečkrat nagrajen in preveč sit rokerski zvezdnik.
Sem dvoličnež? Ja.
Ampak ne pri tem.
Pri marsičem drugem sem.
Dvoličneži so na slabem glasu.
Ampak, vsaj tu pa tam ravnajo prav.
Toda na koncu...
Je to pomembno? Komu je sploh mar?
Pomembni so izidi. Ljudje.
Človeški potencial. Pravica.
Če bi bil svet pravičen, ne bi potrebovali dobrodelnosti, kot pravi moj oče.
Vendar ni, zato zahtevajte račun.
["Desire"]
Resno?
V redu, zamenjali bodo kamere,
jaz pa bom spil nekaj močnega in...
Takoj se vrnem.
Imamo štiri poglede. Iščemo junaškega.
SPOVED
Najlepšega. Stopite sem.
- Z veseljem. - Usmerjali vas bomo.
Glejte v najbližjo kamero.
Čudovito. Boljšega ne bomo dobili, kajne?
Ne.
To bo del, ki ga bo zaradi vseh omejitev težko uprizoriti.
V redu, obrnite se.
Dobro je. Nagonsko ve, kaj mora narediti.
Tretje dejanje.
To je dobro.
Spoved.
Vse to reševanje sveta...
Je resnično služenje, dolžnost, pravičniška jeza?
Ali samo otročja želja, da bi bil v središču dogajanja?
V središču pozornosti.
To poraja vprašanje.
Imate lahko otroka in ostanete otrok?
Odrasti moram.
Tega ne smem zamočiti.
Poželenje in krepost
vplivata drug na drugega.
Moja žena to najbolje ve. Komad "Desire" je bil na vrhu lestvic.
Ne vem, ali obstaja povezava, ampak bila sva presrečna.
Rodil se nama je prvi otrok.
Nisem vedel, kaj naj občutim, nisem vedel, ali znam biti oče.
Ali sem sposoben biti oče,
ker sem menil, da nisem bil kaj prida sin.
Na začetku sem rekel, da je Alison Stewart imela vero.
Delno je napisala zgodbo, ki jo poslušate.
Ko sva se z Ali poročila,
sva se preselila na svoje.
Tako mlada sva bila.
Preselila sva se v star kamnit stolp na irski obali.
V svetilnik.
Ali bo dovolila, da ji brskate po duši,
vendar le, če pridete pred njeno trdnjavo neoboroženi.
Le tako imate nekaj možnosti,
da premagate nekaj njenih skoraj nepremagljivih obramb.
Le tako pridete čez dvižni most.
Poročena nisva bila niti dve leti,
ko sem že opazil, da se moja žena za vse dlje
vrača k ogromni tišini v sebi.
Govorila je, da sem odsoten tudi, ko sem doma.
Najini tedenski sprehodi po promenadi so bili prežeti z otožnostjo,
ko so se valovi odločali, ali naj odidejo ali ostanejo. Odidejo ali ostanejo.
["With Or Without You"]
Sebičnost je neločljiv del želje, da bi v nečem blestel.
Nekaj poskušate dokazati. Ampak komu?
Alison Stewart je to spoznavala...
Videla je mojo pravo naravo.
Preden sem kaj imel.
Preden sem imel ime,
je vedela, kaj imam...
In česa nimam.
Zbranost.
Ne morete blesteti...
Če niste skrajno zbrani.
A pogosto gre le za nepravilno delovanje.
Nekakšno slepoto.
Ko ne vidite človeka ob sebi.
Mogoče si občinstva...
Želite bolj kot družine.
Morda se nočete odreči...
Praznini,
ki vam je dala vse.
Knjigi sem dal naslov Surrender,
ker sem vedel, da moram predajo bolje razumeti,
da je protistrup za težave, ki me mučijo.
To se ni zgodilo samo po sebi.
KAJ NENAVADNEGA ALI VZNEMIRLJIVEGA?
Neka nedelja leta 1999.
Z očetom sem spet v Sorrento Loungeu.
In se prvič odločim,
da bom uporabil njegovo iztočnico.
Kar zinil bom.
Kaj nenavadnega ali vznemirljivega, oče?
"Raka imam.
V zadnjem stadiju.
Ne bo ti več treba prav dolgo prenašati mojih neduhovitih šal."
Počutil sem se, kot da so se name zavalile skale.
Kot strela z jasnega, z neke namišljene gore.
Mislil sem, da imam še dovolj časa, da ga spoznam.
Značilno zate. Prav ko sem mislil, da te bom končno spoznal,
da mi boš zaupal nekaj odgovorov, se mi spet izmuzneš.
Bolnišnica Beaumont...
Dublin, poleti 2001.
Oče leži v bolnišnični postelji.
Tokrat zraka zmanjkuje njemu.
Uležem se zraven,
na vzmetnico na tleh.
Diha,
a dihanje je vse plitvejše,
kot grob v njegovih prsih.
Zavpije moje ime,
me zamenja z mojim bratom in obratno.
"Paul, Norman. Paul, Norman. Paul."
Poskočim, pokličem medicinsko sestro.
"Bob, ste v redu?"
Šepeta mu v uho.
Njegov tenorski glas se spremeni v kratke, drobne vdihe.
In hropenje po vsakem izdihu. "Ja. Ja. Odpelji me od tod.
Odpelji me od tod. Domov hočem. Ja.
Ja, domov hočem. Ja."
Rečem: "V redu je. V redu je. V redu je. V redu je.
Si v redu?"
Poslušam.
Tišina.
Z ušesom se približam njegovim ustom.
Tišina.
Tišina, ki ji sledi:
"Odjebi."
Očetov odhod iz mojega življenja je bil popolnoma nepopoln.
Ne verjamem, da je tisto
zabrusil meni ali zelo skrbni nočni sestri.
Je pa mogoče.
Raje mislim,
da je to rekel bremenu, ki ga je težilo večino življenja.
Občutek imam...
To je moja dediščina,
vendar mislim, da imam nekaj besede pri tem.
Tudi prijaznost ni manjkala.
Po mojem je verjel, da boš, če o nečem sanjaš,
razočaran.
Ni hotel, da se mi to zgodi.
To je... To je...
Trenutek, ko spoznaš, da je tvoj oče tvoj prijatelj.
In potovanje, na katerem
oče postane prijatelj, je edino, na katerega se res splača.
Če ste oče, in jaz sem...
In... Z očetom sem se sprijateljil
po njegovi smrti, kar je napaka.
Zgodbo sem videl z njegove perspektive in to je v meni vzbudilo ponižnost.
Izgubil je ženo.
Ostal je sam z dvema otrokoma.
In eden mu je ves čas nekaj očital.
Agresivno.
Eden pa ga je poniževal s tem,
da je izpolnil vse ambicije, ki si jih sam ni upal imeti.
V zadnjih dneh, ko se je sprijaznil z rakom, mi je rekel,
da je izgubil vero.
Rekel pa je tudi, naj jaz svoje nikoli ne izgubim.
Da je bila to najzanimivejša stvar o meni.
Vendar se je zgodilo, da...
Ješua.
Tistega, česar
- sem se tako oklepal... - Ješua.
Ni bilo tam. Česa tako groznega pa še ne.
Ješua.
["Iris (Hold Me Close)"]
["Beautiful Day"]
Imam zelo neznanstveno teorijo.
Ko izgubiš drago osebo, ti ta nekaj zapusti.
Darilo.
DARILO
Ko sem izgubil mamo...
No...
Sem dobil vas, da sem zapolnil tisto praznino.
Po očetovi smrti sem ugotovil, da se mi je glas začel spreminjati.
Nisem si mogel pregnati iz misli,
da je baritonist, ki je mislil, da je tenorist,
to naposled tudi postal.
Ne vem, kako.
Iz najrazličnejših razlogov.
Morda je povezano s to besedo. Z odpuščanjem.
Ne vem, ali sem odpustil očetu. In ali je on odpustil meni.
Rodil sem se namreč pripravljen na boj.
Ne predam se zlahka.
Predajanje kolegom v bendu, ženi, Stvarniku...
Vse to je boj.
Imam dovolj vere, da upam, in dovolj upanja, da ljubim.
To počnem s to glasbo.
In to mi je dal moj zemeljski oče.
Pustil me je z eno svojih najljubših melodij. Preganja me.
Šele nedavno sem ugotovil,
da se enako imenuje tudi naša krajevna pivnica,
Sorrento Lounge.
"Torna a Surriento."
To je bila njegova melodija.
In se bom vrnil v Sorrento.
TEATRO DI SAN CARLO NEAPELJ
Ena, dve, tri, štiri.
["The Showman (Little More Better)"]
SORRENTSKI ZALIV
ZA IRIS IN BOBA HEWSONA
Pozabil sem, kako gre naprej.
Kako se nadaljuje?
Kar nadaljujte. Super je.
Ena, dve, tri.
Še ena kitica.
PO "STORIES OF SURRENDER"
VEČER BESED, GLASBE IN NAGAJIVOSTI
Z A na G.
Naj zbor poje naprej.
- Bo? - Nazaj na delo.
Prav.
- Super je bilo. - Ja.
Prevedla Polona Mertelj