Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det är befängt att tro att andra
är lika intresserade av ens historia som man själv är.
Att skriva en självbiografi är navelskådande på hög nivå.
Men så är det i alla fall.
Ikväll vill jag läsa upp några stycken ur Surrender,
min bok som jag skrev själv.
Nästa har en dramatisk inledning. Det kunde ha blivit ett dramatiskt slut.
Ni förstår...
...jag föddes med hjärtfel.
I hjärtkamrarna,
där de flesta har tre klaffar, har jag två.
Två svängdörrar, som julen 2016 höll på att haka av gångjärnen.
Aortan är huvudartären, vår livlina.
Efter många års påfrestningar hade min aorta utvecklat en blåsa.
En blåsa som håller på att brista,
vilket skulle förpassa mig till nästa liv innan jag hinner ta adjö av det nuvarande.
Där var jag alltså,
Mount Sinai Hospital, New York City.
Jag tittade ner på mig själv där på britsen av rostfritt stål.
Varmt blod som virvlar, spiller ut och skapar en röra,
vilket är vad blod gör när det inte håller en vid liv.
Blod och luft. Blod och inälvor.
Blod och hjärna är vad som behövs nu.
Hjärnan och händerna hos kirurgen som står lutad över mig.
Han klättrar upp ovanpå mitt bröst,
och svingar sin skalpell i en kombination av vetenskap och slakthus.
"Din man har mycket eldkraft
i krigskistan sin."
"Vi behövde extrastark tråd för att sy ihop honom.
Han har nog 30 procent högre lungkapacitet än normen för hans ålder."
Luft är uthållighet.
Luft är självförtroendet att ta sig an stora utmaningar.
Luft är inte viljan att bestiga Everest,
utan förmågan att orka med klättringen.
Och här är jag nu utan den för första gången.
Utan anda.
Namnen vi ger Gud. Bara anda.
Jehovah. Allah. Yeshua.
Utan luft är jag skräckslagen.
Ty för första gången
sträcker jag mig mot Yeshua,
och Yeshua är inte där.
Det är en märklig sak att be tystnaden rädda en.
Att avslöja sig.
Att upptäcka om det finns ett ansikte bakom tystnaden.
Men i den här stunden
verkar Gud ha försvunnit.
Var är jag?
Utan luft.
Utan en bön.
Utan en aria.
Hur kom jag hit?
- ["Vertigo" spelar] - New York, New York!
74th and Broadway, låt Beacon vara vår ledfyr.
Hola!
Tack. Jag låtsas fortfarande att det här är en bokturné.
Jajamän.
- Hola. - Hola!
Välkomna till min skeppsbyggarshow.
Jag måste säga att det känns smått transgresivo
att möta er här utan mina kamrater i bandet.
Många av er vet att när U2 är ute på turné,
har vi mycket effektmakeri.
En jättelik klo, rymdstationer, discokulor.
Ikväll har jag ett bord och stolar.
Och Jacknife Lee-ensemblen...
MUSIKCHEF JACKNIFE LEE
...med Kate Ellis på cello och andra instrument,
...och Gemma Doherty på harpa och andra himmelska röster.
HARPA
Nu visar det sig att det mest extraordinära med mitt liv
är människorna jag har en relation till.
Jag mötte de flesta av dem samma vecka.
Jag började livet med min fru Ali.
Samma vecka gick jag med i U2.
Just det. Ursäkta, älskling.
En vecka under gymnasiet, och hela mitt liv ordnade upp sig.
På sätt och vis.
["City of Blinding Lights" spelar]
Alison Patricia Stewart trodde, ännu mer absurt, på mig.
Den 15-åriga flickan stod inte bara ut med mina demoniska drömmar
utan uppmuntrade sin pojkvän när han talade vitt och brett om
att hans band skulle bli så stort fast han kände sig så liten.
En kort rockstjärnas långa rövarhistorier.
På den tiden drömde jag om denna framtid.
Så vackert.
På sistone har jag drömt om det förflutna.
Ett förflutet som kan hålla mig från det nuvarande.
Jag ser min mor gräla på mig.
"Du gör ett spektakel av dig."
Men det är vad jag har velat göra med mitt liv.
Och pappa himlar med ögonen åt det.
Min pappa var en katolik
som älskade protestantiska saker som min mor.
När de gifte sig kom hans familj inte till bröllopet.
Irland präglades av hårda motsättningar då,
men Bob var inte intresserad av omvärlden.
OPERAN SOM VAR BOB HEWSON
Min pappa var tenor. En väldigt, väldigt bra tenor.
Hans sång kunde beröra människor.
Och för att beröra människor med musik, måste man först själv bli berörd av den.
Jag ser min far stående i vardagsrummet på 10 Cedarwood Road,
framför stereon, med två av min mors strumpstickor,
dirigerande Beethoven, Mozart, Verdi.
Just nu lyssnar han på La Traviata.
["Libiamo ne'lieti calici" spelar]
På scenen av Teatro di San Carlo, Sorrento.
Han är inte precis medveten om historien,
men han känner den.
En far och son som är oense, älskande som fördrivs och återvänder.
Han förnimmer det mänskliga hjärtats orättvisa.
Hans hjärta brister av musiken.
Större delen av mitt liv
försöker jag räkna ut vilken opera som spelar i min fars huvud.
Han lägger inte märke till annat,
särskilt inte mig, tioåringen som stirrar upp på honom.
Om man vill att ens barn ska bli en publikfriande stadionsångare,
kan man göra på flera olika sätt.
Man kan säga åt dem att de är begåvade, att världen behöver höra deras röst.
Det är den italienska metoden.
Eller helt ignorera dem.
Det kan vara den irländska metoden, mer effektiv i mitt fall.
Jag ville ha min fars uppmärksamhet.
Jag ville att han skulle tro att även jag hade musik i mig.
Han hörde mig inte,
så jag sjöng högre och högre.
Man skulle faktiskt kunna säga att jag sjöng mig ända hit till er ikväll.
Tack, pappa.
Min far hade goda skäl till att drömma sig bort till sin egen värld.
Vi behöver nog lite harpomusik för nästa stycke.
Det är den tragiska biten.
Min mor Iris dog när jag var 14.
Sista gången jag såg henne levande var vid hennes egen fars begravning.
Det låter nästan för irländskt, jag vet,
men det är min historia. Jag är fast med den.
Medan min morfars kista sänktes ner i jorden,
kollapsade min mor.
Jag stod och såg på när min far och storebror bar henne till bilen
och körde henne till sjukhuset, där hon dog av ett artärbråck.
Sånt händer.
Jag kände mig onyttig, så jag bad.
Min fars svar på tragedin var att aldrig mer tala om henne.
Med Iris borta blev vårt hem på nummer 10 en alldeles egen opera.
Jag är inlåst i ett hus
där tre män lever i vrede och melankoli.
Ett hus där namnet på vår sorg aldrig uttalas.
Iris.
Min mors namn är Iris.
Huset blev en flod av tystnad där jag kunde ha drunknat,
om inte min storebror Norman hade gett mig en livlina.
Han gav mig en gitarr, sin gitarr.
En sköld. Ett vapen. En förtrogen.
Ännu en röst att be med. Musiken.
["Glad to See You Go" playing]
Jag hoppar runt i vardagsrummet...
...till tonerna av albumet Leave Home med The Ramones.
Mycket enkla låtar, men de fångade hur mitt liv känns.
Så enkla låtar att även jag kanske skulle kunna skriva en.
Det är den 10 maj 1978. Jag fyller 18 år idag.
Vi kör inte med tårtor.
Istället vill pappa prata med mig om att skaffa jobb.
Ett jobb.
Jag vet att om jag fick göra nåt jag älskar,
behövde jag inte jobba en dag i livet.
Men då måste man vara jättebra på nånting,
och det är inte jag. Inte alls.
Jag är smart nog att veta att jag inte är smart nog.
The Ramones är smarta nog att spela dumma.
Jag kanske måste lyssna på ännu mer Ramones.
Detta är dagen då jag ska skriva min allra första riktiga rocklåt.
Den ska bli U2:s första singel. Den ska rädda mitt liv.
Den heter "Out of Control".
["Out of Control" spelar]
Kolla, jag klarar det här.
"Trummis söker musiker för att bilda band."
Låt mig presentera Larry Mullen Jr.
De flesta som kommer in i ett rum med Larry Mullen finner honom slående
i den bemärkelsen att han är en stilig och snygg person,
men också i den bemärkelsen att han kan vara slående misstänksam
över att man är i hans åsyn,
att man är i rummet,
och kanske, en dålig dag, att du finns överhuvudtaget.
Men när Larry älskar folk, älskar han dem helt och hållet
och jag är tacksam över att få tillhöra dem som mottar den kärleken.
Och nu, David Evans.
Ibland är namnet man får vid födseln inte ens riktiga namn, ni vet.
David Evans var alltid Edge. Alltid.
1976 var han 15 år, ett år yngre än jag.
Han lutade sig mot väggen vid Mount Temple Comprehensive
och spelade ett komplicerat riff på gitarren.
Han gick i samma klass som Alison Stewart, min blivande fru,
och man sa att de var smartast i sin årkurs,
att han var kär i henne, att de kanske gick på promenader.
Jag beslöt där och då att hålla ett öga på den här gitarrvirtuosen.
Låt mig nu presentera Adam Clayton...
...en ortodox rock and roll-troende.
Bara ett budord: fyra strängar är bättre än sex.
Han hade stil, attityd, ambition.
Enda problemet var att han inte kunde spela.
Det var inget problem, eftersom jag inte kunde sjunga.
["Stories for Boys" spelar]
U2:s replokal var en liten stuga
intill en kyrkogård i North Country, Dublin.
Kyrkogården där min mor begravdes. Vi kallade den "gula huset".
Idag, inte för första gången, har jag skrikit åt mina bandkompisar.
Glöm att Irland brinner under paramilitära strider.
Den här dagen, vintern 1978,
är det mest brännande problemet för mänskligheten
att det här bandet inte består av tillräckligt bra musiker,
som om jag nu var en sån.
Jag försöker förklara för dem hur taggad jag är
över den nya låten Public Image Ltd.
En jättebra låt, förklarar jag som om jag visste sånt...
...som kan skrivas för två strängar och två ackord.
Jag försöker få Edge att låta som en elektrisk borr i ens hjärna,
som en motorsåg genom det förflutnas kadaver.
Edge följer inte invektivet.
Han börjar faktiskt bli otålig och jag blir allt mer påstridig,
så påstridig att jag tar ifrån honom gitarren
och trär på mig den själv,
och börjar frambringa ett farligt, tjutande ljud.
"Fortsätt", säger Edge. "Du är nästan i mål."
Gillar du det?
"Jag vet inte, men nog låter det som om en tandläkare borrar i hjärnan."
"Här, låt mig försöka. Få se vad jag kan göra med den."
I denna egofyllda stund utan ego,
växer en låt fram,
En sång som får titeln "I Will Follow".
Om du går, gå iväg, gå iväg.
Som en rytm, en wah-wah-pedal.
Gå iväg, gå iväg. Jag ska följa.
Edge för mitt klotter
till ett jävla renässansmästerverk,
och Larry och Adam förhöjer hela musikupplevelsen.
Just det.
Kom igen, låt oss göra det enda som vi kan och ingen annan.
Adam, du kan göra det.
Vi kan göra det.
Edge, vi kan göra det här.
Adam, Larry, om ni går iväg, gå iväg.
Om ni går iväg, gå iväg. Om ni går iväg, gå iväg.
["I Will Follow" spelar]
På trummor, Larry Mullen.
På basgitarr, Adam Clayton, Edge.
"I Will Follow."
Oj, förlåt, Edge, Larry, Adam.
Vilken jävla idiot jag var.
Men jag jobbar på det.
Faktum är att ni är...
Ni är väldigt bra.
Men vad ingen där i replokalen, mig inräknad, hade tänkt på,
var att Iris Hewson vilade...
...mindre än 100 meter från där vi spelade.
Under all tid vi repade i gula huset
tänkte jag aldrig på henne.
Jag besökte aldrig hennes grav.
Det var inte som om hon var död.
Det var värre.
Vi "försvann" henne, men Iris lät sig inte nekas.
Nej, inte i musiken.
["Iris (Hold Me Close)" spelar]
Iris står i hallen.
Hon säger att jag kan göra allt.
Frukta inte världen.
Den är inte där.
Iris leker på stranden.
Hon begraver pojken...
...under sanden.
Iris säger att jag blir...
...hennes död.
Men det var fan inte jag.
Låt mig berätta lite om geometrin
och geografin i irländskt tänkande.
Irländskt tänkande förstås bäst som varande en irländsk pub.
Man går dit för att glömma, men drunknar slutligen i minnen
och chips med salt- och vinägersmak...
...och svarta saker.
Finnegan's Pub är inte bara min lokala pub
utan ett eget land med egna lagar och sedvänjor.
Här regerar Dan Finnegan och hans söner.
Det är en konstitutionell monarki, med Dan som statsöverhuvud,
och hans söner sköter regeringen.
Där finns en kod, en stränghet, vördnad för traditioner.
Faktiskt en respekt för opera
och för det slags man som vet hur man bär tweed,
som min far Bob.
Inom nationen Finnegans gränser... Som min far Bob.
Inom nationen Finnegans gränser finns ett litet italienskt konsulat,
Sorrento Lounge,
där jag brukade träffa pappa för en drink på söndagarna.
Jag beställde ett stop öl.
Han, katoliken, beställde en protestantisk whisky.
Redan en subtil signal att Brendan Robert Hewson var självständig
och alltid hade en bra öppningsreplik.
"Nåt märkligt eller häpnadsväckande?"
Beträffande märkligt eller häpnadsväckande
var han inte intresserad av en rocksångares vilda liv.
För det mesta satt vi tysta.
Jag försöker imponera på honom.
Om Luciano Pavarotti skulle hälsa på?
Vore det märkligt eller häpnadsväckande?
"Häpnadsväckande såklart.
Märkligt? Ja. Varför skulle en stor tenor hälsa på hos dig? Ursäkta."
Ingen fara. Faktiskt... söker han efter en sång.
"Ringde han fel?"
Nej. Han vill att jag...
...med lite hjälp av Edge, skriver en sång åt honom. Ja.
Inte Gilbert och Sullivan eller Rodgers och Hammerstein.
Jag, B-O-N-O, Paul.
"Du? En bariton som tror sig vara tenor?"
Jag.
Pavarotti vill att jag skriver en sång åt honom. Vem är idioten nu?
"Han."
KAN VI INTE FÖRÄNDRA VÄRLDEN OCH HA KUL?
Mount Temple Comprehensive School var en konfessionslös experimentskola
för både pojkar och flickor.
I ett land där det nästan rådde inbördeskrig efter religiösa skiljelinjer
gick katoliker och protestanter i samma klass i vår skola.
Man uppmanades att vara sig själv,
att vara kreativ, bära sina egna kläder.
Och det fanns flickor.
Som också bar sina egna kläder.
Ironiskt nog, mitt i denna frihet från religion,
fann vi att vi nalkades tron.
Vi kom nära en grupp kristna radikaler som kallades "Shalom".
De ansåg att alla etablerade kyrkor inte bara hade fjärmat sig från Jesus
utan hade kommit i vägen för Jesus.
När U2 började bli populära
ansåg våra urkristna trosfränder att vår musik var frivol
och självupptagen.
Kul, med andra ord.
Vi ställde frågan: "Kan vi inte förändra världen och ha kul samtidigt?"
"Nej. Man måste välja mellan den här världen och nästa."
Det blev till slut för mycket för oss, särskilt för Edge.
Han kunde inte leva i spänningsfältet mellan att vara en Jesu lärjunge
och Joey Ramones apostel samtidigt.
Han beslöt till slut att lämna bandet.
Jag kände mig också kluven.
Jag var inte intresserad av att fortsätta med U2 utan Edge.
Larry kände med oss båda.
Adam gjorde det inte.
Ett album och klart, som Sex Pistols.
Nu måste vi bara berätta för vår manager.
Har jag berättat om Paul McGuinness?
Paul McGuinness, rockens Winston Churchill.
Han gav verkligen allt för U2.
Han hade just tagit oss runt hela världen,
så vi såg verkligen inte fram emot
att berätta att vi skulle lägga ner bandet som var hans skötebarn
Men han lät oss tala till punkt.
Först en paus,
han skruvade på sig, en örfil. På honom själv.
Sen sa han:
"Ska jag förstå av det ni säger att ni har talat med Gud?"
"Nåja, nästa gång ni ringer upp Gud
kan ni väl fråga honom eller henne
om det är okej för er representant på jorden, alltså jag...
...att bryta ett juridiskt kontrakt.
Skulle Gud låta er bryta ett juridiskt kontrakt, menar jag.
Ett kontrakt som jag har undertecknat å era vägnar för en turné.
Vad för en Gud är det?"
Paul McGuinness är en sjujäkla skicklig förhandlare.
Det vore inte första gången vi la ord i munnen på Gud.
Turnén skulle alltså bli av.
Jag var så uppåt
att jag övertalade min 21-åriga flickvän att vi skulle gifta oss.
Hon sa ja, otroligt nog.
Edge hade också kul,
men han var ännu inte säker på
att han ville jobba i en bransch med stora egon
och uppblåsta personligheter.
Jag frågade honom om han kunde göra ett undantag för mig.
För att komma ut ur det hörn vi målat in oss i
började Edge skissa på en låt.
Nåja, inte bara en låt, utan en karta. En väg framåt i världen för U2.
"Sunday, Bloody Sunday" var ett möte mellan religiös konst och The Clash.
Men ambitionen var att kontrastera den ursprungliga påskdagen
mot massakern på 14 obeväpnade demonstranter i Derry.
Medan Edge var i sin lägenhet i Dublin
var jag med min brud på Jamaica och skrev texter till några nya låtar,
och förklarade för Ali varför vårt smekmånadsalbum skulle heta War.
["Sunday, Bloody Sunday" spelar]
En sak med artister,
i jakten på sanning kan vi vara osannare än de flesta.
Skål.
Show business.
Tillbaka i Sorrento Lounge,
den vanliga öppningsfrasen från pappa.
SORRENTO LOUNGE (IGEN)
"Nåt märkligt eller häpnadsväckande?"
Allt är märkligt och häpnadsväckande.
"Ja, det har du rätt i. Jag åkte taxi hit idag.
Föraren såg vart jag skulle
och frågade om jag kände Bono."
Jag svarade: 'Nej. Gör du?'"
"Visst, alla känner Bono häromkring. Han är jagad av Pavarotti, visst?"
"Jagad. Jagad av Pavarotti.
Det var nåt nytt. Paparazzi, menar du väl?"
Lustigt att du säger det.
Den store "Paparazzi" har varit hemma hos mig igen.
Nu vill han att vi ska uppträda med honom i hans hemstad Modena
för att samla in pengar till flyktingar från kriget i Bosnien.
Hur kan man säga nej till det?
"Kan du inte för en gångs skull göra som du blir tillsagd?"
Det vill jag ju också.
Men bandet säger åt mig att inte bli distraherad,
så vi kan avsluta ett U2-album
hellre än jobbet för Pavarotti.
Låt mig förklara en sak om bandet
som inte ens min pappa förstår.
I allmänhetens ögon är jag ledaren för U2. Om det bara vore så.
Jag röstade för att U2 ska vara en verklig demokrati.
Så jag är medlem i ett band med tre andra,
som alla tror att de är ledare för U2.
Så att jag vill göra en sak
betyder inte nödvändigtvis att de vill göra samma sak.
I alla fall berättade jag det här för pappa.
Och pappa, hela bandet var i studion vid Hanover Quay
när telefonen ringde, du vet.
"Bono, Bono. Hur mår du?
Är du uttröttad av bergstoppen?
Har du kommit ner från berget med rockens budord?"
Det nya albumet. Ja, vi är försenade som vanligt.
"Du berättade det här,
och käraste Bono, därför är jag här för att hjälpa till."
Ursäkta? Är du i Dublin?
"Jag är just nu i irländska tullan.
Jag har förklarat att jag inget har för dem att se,
utom min kärlek till Bono, Edge, James och Larry."
"Det är mitt enda mål just nu
att kunna stå till tjänst för dessa stora män."
Jo, maestro, de är stora män
och detta är en stor ära, men tillfället är illa valt.
"Gillar de mig inte?"
Ännu värre. De bryr sig inte.
Alltså, de är barn av punkrocken.
De lär tro att du är här för att
övertala dem att åka till Modeno.
"Det smärtar mig.
Jag kom enbart för att visa vördnad och innerlighet,
och nu ifrågasätter ni mina motiv."
Nej, nej, maestro. Så är det inte.
"Perfetto. Då kommer jag."
Fan. Fan.
Jag går till Edge, Adam och Larry
och säger: "Alltså, han är världshistoriens största sångare.
Det är en stor ära att han tänker hälsa på oss... om en halvtimme."
"Inom en halvtimme? Han kanske tänker hälsa på dig", säger Larry.
"Inte oss."
"Det här är nåt jippo", säger Adam.
"Han kommer nog med en fotograf. Vi låter oss inte tvingas."
Vad tänker ni göra? Gömma er?
"Nej, det tänker vi inte", säger Edge.
"Faktiskt", säger Adam och Larry,
är det precis vad vi ska göra. Vi ska gömma oss."
Ursäkta?
Därefter gömmer sig två vuxna män från Luciano Pavarotti.
Dörrklockan surrar...
...och där står han. Herregud.
Den största sångaren i världs...
Med ett filmteam.
Sju eller åtta glada italienare. En av dem gråter.
"Bono, Bono. Edge, Edge.
Var är James och Larry?"
"Det här är mina vänner från Rai Uno. De har en satellitantenn,
ifall vi beslutar att tillkännage Modena-showen.
Medan vi är tillsammans, menar jag."
"I vilket hörn av universum
knackar den store Pavarotti på ens dörr
och man släpper inte in honom? Har världen blivit galen?"
Pappa, i mitt hörn av universum släpper vi absolut in honom.
I Edges hörn också.
Vi ska faktiskt bli en del av Pavarotti & Friends
för att stödja War Child i Modena.
Ja.
Adam och Larry saknas den här gången,
men skulle du vilja hänga med?
"Verkligen?
Okej,
du bör väl ha åtminstone en riktig tenor i ditt lag."
Och sen...
Den bästa rösten i världshistorien.
Men miraklet i Modena
var förvandlingen hos Brendan Robert Hewson,
min irländske katolske far,
inte genom Luciano Pavarotti,
utan genom kvinnan vid hans arm, Diana, prinsessan av Wales.
För er som inte vet var Edges släkt från Wales,
så de ville gärna träffa prinsessan av Wales.
Edge utmanade mig att fråga pappa, så det gjorde jag.
Pappa, skulle du vilja möta Lady Di?
Familjen Evans undrar.
"Vad? Varför skulle jag vilja träffa en medlem av brittiska kungafamiljen?
Det är ju som att fråga om jag vill träffa den som vann på lotto."
Okej. Jag fattar. Jag bara frågar.
Det som hände sen trotsar all beskrivning.
Pappa är i vår husvagn
och vägrar äta från Pavarottis bricka med exotiskt italienskt kallskuret
med namn som ingen av oss kan uttala.
När han vänder sig om...
...är hon där.
Nära 1,80 lång i sina högklackade skor,
en vision i elfenbensvitt.
Diana närmar sig pappa som om i ultra rapid.
"Hur står det till?"
Pappa smälte.
Chocken att personligen träffa en medlem av kungafamiljen
blir snabbt till en tonårsförälskelse.
"Bara bra, tackar som frågar.
Väldigt trevligt att träffas."
Åttahundra år av förtryck försvann på åtta sekunder.
Om ni nånsin har undrat vad vi ska ha kungligheter till,
vilket många irländare har gjort...
...vill jag peka på denna händelse.
Åtta århundraden av förtryck, en prinsessa och vi är kvitt. Ja.
(IRLÄNDSK) STOLTHET
När vi kommer hem
pratar pappa fortfarande om prinsessan Diana,
men han modulerar.
"Jag måste säga att hon gör mycket för välgörenhet,
men det är inte välgörenhet som du engagerar dig för,
utan rättvisa, eller hur?
Jag menar, välgörenhet skulle inte behövas om världen var rättvis."
Börjar sonen verka vettig för fadern?
"Det vore att överdriva,
men jag hörde din låt 'Pride' på radio,
och kanske kände jag lite stolthet."
Tja, vet du, det var den låten som gjorde att vi bjöds in till Live Aid.
Bob Geldof sa att när han hörde den, kunde han förlåta mig min hockeyfrilla.
När U2 klev ut på scenen vid Live Aid,
fann vi oss blickande ut över ett hav av vita kapitulationsflaggor
som vajade i vinden även där,
och en anda av generositet rörde sig genom publiken.
Det kändes som om våra ungdomliga böner hade mognat,
ni vet?
Fredens böner.
För att vara hungrig är att ligga i krig mot en själv.
Att ligga i krig mot marken man går på.
Just det.
["Pride (In the Name of Love)" spelar]
Åh, ja!
Wembley Stadium, London.
En tanke sänds ut över världen.
Tänk om vi vore världen?
Tänk om vi kunde ge mat åt världen?
Vad mer?
Vad mer kan göras i kärlekens namn? Vad mer?
Jag ställer mig den frågan än,
och jag vill fortfarande veta svaret.
Live Aid och dess uppföljare drog in 250 miljoner dollar.
Men afrikanska länder betalade den summan
till dig och mig varje vecka,
för gamla lån som vi tvingade på dem under kalla kriget.
"Varenda jävla vecka", sa Bob Geldof.
Det var en viktig läxa för mig.
Orättvisor kallas ofta otur.
Som frontfigur hos U2
insåg jag att om U2
skulle skriva viktiga sånger om viktiga ämnen,
behövde jag en större hjärna.
En mjukvaruuppdatering.
Hellre än gå tillbaka till skolan. Ni behöver inte skratta.
Det är okej.
Jag och frugan åkte till Afrika.
Ali och jag jobbade på ett barnhem
i Ajebar, södra Wollo, Etiopien.
Det var hösten 1985.
De här lantborna kämpade för sin överlevnad utan mat och vatten.
Deras värld har vänt sig mot dem.
Själva marken de lever av har nekat dem tillträde.
Tsegaye: "Jag är källan, jag är Nilen,
jag är afrikanen, jag är begynnelsen!
Jag är sången, sjungandet,
jag är det Etiopien 'som bedjande sträcker ut sin hand till Gud'
O Nilen, du är vältaligheten som ringer i den etiopiska klockan
för en döv värld!"
För dolda här i marken finns stora rikedomar.
Men en stor hungersnöd har ställt detta stora land på huvudet.
Samma land kommer att vända upp och ner på våra små liv.
Vi blir aldrig desamma igen och vill inte bli det heller.
På denna förtorkade plats
lär vi oss läxor av ett landskap och ett folk vi aldrig kan glömma.
"Fattigdom är inte naturlig.
Den är orsakad av människor och kan övervinnas av människors handlingar."
Troligen kvinnor, som bättre förstår
att ens bostadsort inte ska avgöra om man lever eller dör.
Har vi rätt?
["Where the Streets Have No Name" spelar]
Det var jobbigt för Ali och mig att återvända från Etiopien.
En stor del av oss är faktiskt kvar där.
Efter The Joshua Tree
började U2 bli lite berömda.
Lite mainstream.
Antingen skulle vi vara generade över det eller inte.
Berömmelse är valuta,
och vi ville använda det ni gav oss
till mer än att få bord på fina restauranger.
Vilket förresten inte är nåt att rynka på näsan åt.
Jag blev med i några nya band.
Drop the Debt, RED, ONE Campaign, som kämpar mot extrem fattigdom.
ONE Campaign hade egentligen bara en idé,
att man inte behöver vara överens med varandra om allt,
om det man är överens om är viktigt nog.
Det ledde till möten med folk som håller i börsen för världens fattiga.
Det finns såna människor.
De kallas regeringen. IMF, Världsbanken.
Detta kan vara rätt stund att tala till publiken.
Verkligen?
Och ställa några tuffa frågor om mina motiv.
Okej, det blev fel på telepromptern. EHP.
Försöker jag dölja min skuldkänsla för min överdådiga livsstil?
Ja, min livsstil är överdådig.
Jag är en överbetald, överskattad rockstjärna som äter för gott.
Är jag en hycklare? Ja.
Men inte när det gäller det.
Ifråga om många andra saker, ja.
Men hycklare har oförtjänt dåligt rykte.
Jag menar, hycklare gör ju det rätta åtminstone ibland.
Men i slutändan...
...vad spelar det för roll?
Vem bryr sig egentligen? Motiv spelar ingen roll.
Resultat spelar roll. Liv spelar roll.
Mänsklig potential spelar roll. Liksom rättvisa.
Välgörenhet skulle inte behövas om världen var rättvis, som pappa sa.
Men det är den inte, så samla in pengar.
["Desire" spelar]
Verkligen?
Okej, de ska skifta kameror
och jag ska ta en väldigt stark drink,
och vi är strax tillbaka.
Vi har fyra linser
- och behöver en till. - Okej.
BIKTEN
Det finaste. Vi vill att du står där.
- Hemskt gärna. - Vi mikrostyr dig.
Fokusera på ögat.
Tjusigt. Vi går aldrig närmare än så, va?
Jag tror inte det.
Det vore nog
svårt att göra med den begränsningen.
Så vänder du dig om.
Nej, det är rätt bra. Han vet naturligt vad han ska göra.
Det är tredje akten.
Okej, bra.
Bikten.
Det här med att rädda världen,
är det att tjäna? Plikt? Rättmätig vrede?
Eller bara en barnslig önskan att stå i centrum?
Stå i centrum?
Då inställer sig frågan,
kan man ha barn och förbli ett barn?
Bäst att skärpa mig.
Jag får inte sabba det här.
Önskan och dygd
handlar om samspel,
och ingen gör det bättre än frugan.
"Desire" blev listetta.
Jag vet inte om det finns en koppling, men vi var så glada.
Vi fick vårt första barn.
Jag var osäker på känslorna.
Jag visste inte om jag visste hur man är en far.
Jag visste inte om jag kunde bli en far,
för jag hade inte varit nån vidare son, tyckte jag.
Jag sa i början att Alison Stewart hade tro.
Alltså, den kvinnan skrev en del av historien ni lyssnar på.
När Ali och jag gifte oss,
flyttade vi hemifrån.
Så unga var vi.
Vi flyttade in i ett gammalt stentorn vid Irlands kust,
fyren.
Ali kan blotta sin själ,
men bara om man anländer till hennes fästning försvarslös
har man den minsta chans att utmana
hennes nästan ointagliga försvarsställningar.
Det är enda vägen över fällbron.
Efter mindre än två års äktenskap
kunde jag se min fru under långa stunder
återvända till den stora tystnaden hon har inom sig.
Hon menade att även när jag var hemma, var jag inte hemma.
Våra promenader en gång i veckan, färgade av melankoli
medan vågorna försöker bestämma sig för att gå eller stanna.
Gå eller stanna.
["With Or Without You" spelar]
I önskan att bli jättebra på nånting finns ett mått av själviskhet.
Man försöker visa vad man kan, men för vem?
Alison Stewart såg till mig...
...genom att se igenom mig.
Innan jag hade nånting.
Innan jag var ett namn...
...visste hon vad jag hade...
...och inte hade.
Koncentration.
Man kan inte bli bra på nåt
utan otrolig koncentration.
Men mycket av det är bara dysfunktion.
Ett slags blindhet där...
...man kanske inte kan se personen som är precis bredvid.
Man kanske vill ha en publik...
...mer än en familj.
Där man kanske inte vill ge upp...
...den tomhet...
...som gav en allt.
Jag kallade min bok Surrender,
för jag visste att det var ett ord jag behövde förstå bättre,
att det var motgiftet
mot vilken sjukdom jag än led av.
Och det föll sig inte naturligt för mig.
NÅT MÄRKLIGT ELLER HÄPNADSVÄCKANDE?
En söndag 1999
satt jag i Sorrento Lounge med pappa igen,
och för första gången nånsin
beslöt jag att överraska honom med hans egen fråga.
Bara slänga fram den.
"Nåt märkligt eller häpnadsväckande, pappa?"
"Jag har cancer.
Jag är liksom i avgångshallen.
Du behöver inte stå ut
med mina dåliga skämt länge till."
Stora stenbumlingar faller på ens huvud,
helt oväntat, som från ett tänkt berg.
Jag trodde att om jag började lära känna honom fanns det mer tid.
Så typiskt för Bob Hewson.
När jag trodde att jag äntligen lärde känna dig,
att du kanske skulle ge några svar, smiter du din väg.
Beaumont Hospital,
Dublin, sommaren 2001.
Jag ser min far i en sjukhussäng,
den här gången är det han som kippar efter luft,
och mig själv liggande bredvid honom
på en madrass på golvet.
Han andas,
men hans andning blir grundare,
som graven i hans bröst.
Han ropar mitt namn,
förväxlar mig med min bror och vice versa.
"Paul, Norman. Paul, Norman. Paul."
Jag hoppar upp och ropar på sköterskan.
"Hur är det, Bob?"
Hon viskar i hans öra.
Hans tenor har nu blivit till korta, svaga andetag.
Ett S efter varje utandning. "Ja. Få mig härifrån.
Jag vill åka hem. Ja.
Ja, jag vill åka hem. Ja."
Jag sa: "Det är okej.
Hur är det?"
Lyssnar.
Tystnad.
Jag lägger örat tätt intill hans mun.
Tystnad.
Tystnad, följd av:
"Dra åt skogen."
Det är nåt fullkomligt ofullkomligt med min pappas sorti ur mitt liv.
Jag tror inte att han sa åt mig
eller den vakande nattsköterskan att dra åt skogen,
fast jag inte kan utesluta det.
Jag vill tänka att
hans ord var riktade mot de bördor han burit större delen av livet.
Jag har en känsla av...
...att de är mitt arv
men att jag också kan göra ett val.
Och där fanns vänlighet också.
Han trodde nog att drömma
var att bli besviken,
och det ville han inte att jag skulle bli.
Det är då... Det är...
Det är då man inser att ens far är ens vän.
Och ni vet, resan...
...från far till vän är den enda resa man bör göra, faktiskt.
Om man är en far, vilket jag är.
Och jag blev liksom vän med min far
efter hans död, vilket är ett misstag.
att tänka sig historien ur hans perspektiv gör en ödmjuk.
Han mister sin fru.
Han lämnas med två barn,
och ett av dem stormar fram rakt mot honom,
på ett aggressivt sätt.
Det andra kommer att trycka ner honom
genom att uppnå allt han själv inte vågade hoppas på.
Den där sista tiden då han accepterade sin cancer sa han
att han hade tappat tron.
Men han sa också att jag aldrig fick tappa min tro.
Att den var det mest intressanta med mig.
Men det hände, när jag sträckte mig ut...
Yeshua.
...och det som jag har
- hållit fast vid så hårt... - Yeshua.
...fanns inte där. Det var den mest skrämmande stunden i mitt liv.
Yeshua.
["Iris (Hold Me Close)" spelar]
["Beautiful Day" spelar]
Jag har en väldigt ovetenskaplig teori om
att när man mister nån man har kär, efterlämnar de nånting åt en.
En gåva.
GÅVAN
När jag miste min mor...
...tja...
...fick alla ni fylla det tomrummet.
När jag miste min far, fann jag att min röst började förändras
och jag kunde inte låta bli att tänka
att baritonen som trodde sig vara tenor,
faktiskt blev en.
Jag vet inte hur.
En massa olika skäl.
Det kan ha nåt att göra med ordet förlåtelse.
Jag vet inte om jag förlät min far, eller om han förlät mig.
För jag föddes i försvarsställning.
Det bär emot för mig att kapitulera.
Att böja mig för mina bandkamrater, min fru, min Skapare,
är en kamp.
Jag hoppas jag har tro nog att hoppas och hopp nog att älska.
Det är så här jag praktiserar det.
Och min jordiske far gav mig det.
Han lämnade mig med en av sina favoritmelodier, som har hemsökt mig.
Jag insåg först nyligen
att titeln innehåller samma namn som vårt stamställe,
Sorrento Lounge.
"Come Back to Sorrento."
Och det var hans melodi.
Och det tänker jag göra.
TEATRO DI SAN CARLO NEAPEL
Ett, två, tre, fyra.
["The Showman (Little More Better)" spelar]
SORRENTOBUKTEN
TILLÄGNAD IRIS + BOB HEWSON
Jag minns inte resten.
Hur går melodin här?
Fortsätt. Bra.
Ett, två, tre.
En vers till.
BASERAD PÅ STORIES OF SURRENDER
EN KVÄLL MED ORD, MUSIK OCH LITE BUS...
A till G.
Fortsätt körsången.
- Nöjd? - Jobba vidare.
Okej.
- Det var jättebra. - Toppen.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson