Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
‏ואתם תראו המון חוגגים
‏לא משנה איפה אתם.
‏חמש, ארבע, שלוש, שתיים, אחת! ‏שנה אזרחית שמחה!
‏- שנה אזרחית שמחה -
‏ערב השנה החדשה, 1975.
‏שיעור הפשע גבוה.
‏היו 15 מקרי רצח בשבוע שעבר
‏בעיר המזורגגת הזו. ‏-זה הרבה.
‏המתח גבוה יותר.
‏תרקוד, בן זונה, תרקוד!
‏הפרנויה השתוללה.
‏אולי יש עוד סי-איי-אי בתוך הסי-איי-אי.
‏היו גורואים וזמנים טובים.
‏אני רוצה למצוץ לו את ה…
‏תברחו!
‏העם האמריקאי זועם.
‏הם חטפו מכל הכיוונים עם וייטנאם, ווטרגייט,
‏האינפלציה, המיתון.
‏הם התנתקו, הזריקו ‏והזדיינו עד שהתחילו לצלוע, וכלום לא עוזר.
‏ואת כולם העסיקה שאלה אחת.
‏מה לעזאזל קורה? ‏-מה פאקינג קורה?
‏הם רוצים לדעת מה פאקינג קורה.
‏אז, מה באמת פאקינג קרה?
‏אפשר לבנות אותו מחדש. ‏יש לנו את הטכנולוגיה.
‏אמריקה עברה התמוטטות עצבים.
‏אי אפשר לצלם כרגע, חכו.
‏נחכה למשהו.
‏זה היום השני שלי בים.
‏ואם אשרוד את זה, אלמד הרבה.
‏חטפנו המון מכות.
‏הסרטים הצליחו להכיל את זה.
‏- פאטון אוסוולט -
‏זה בטוח?
‏בזמנו נוצרו סרטים שלא נכנעו לטרנדים.
‏- ג'וש ברולין, שחקן -
‏הם עסקו בנקודת מבט אישית.
‏"יש לי משהו לומר."
‏תגידו כשאתם מצלמים,
‏ואצא מהרחוב. סימון.
‏קולנוענים רצו לעזור לאנשים להבין
‏למה החברה כל כך דפוקה.
‏שנת 1975 הייתה הרגע הכי חשוב…
‏- פיטר בארט, מפיק -
‏בהיסטוריה של הקולנוע, לדעתי.
‏וזה לעולם לא יקרה שוב.
‏את אוהבת לרקוד?
‏רק באותה תקופה ‏הסרטים היו מוכנים להראות לנו את עצמנו.
‏- וסלי מוריס, מבקר קולנוע -
‏ואנחנו היינו מוכנים לראות את זה.
‏זו הייתה הגרסה הכנה ביותר
‏של הארץ הזו שאי פעם ראינו במסך.
‏אשתה לכבוד זה!
‏זו הרשימה שלי.
‏- אוליבר סטון, במאי -
‏"מלתעות", "כל אנשי הנשיא", "נהג מונית", ‏"בארי לינדון", "נאשוויל".
‏לכל אחד מהם היה היבט…
‏- ג'ואן טוקסברי, כותבת -
‏של פיצוץ איזשהו בלון.
‏טוב, לא לזוז!
‏אלוהים אדירים, הרשימה הזו ארוכה. ‏"קן הקוקייה", "רשת שידור".
‏התעסקת עם כוחות הטבע הקמאיים, מר ביל!
‏סרטים הוליוודיים היו אמנות.
‏- אלן ברסטין, שחקנית -
‏וזה היה הגורם המניע.
‏אנשים ממש אהבו סרטים טובים.
‏- סת' רוגן, יוצר-שותף, האולפנים -
‏- זהות גנובה -
‏מווטרגייט ועד חגיגות ה-200,
‏אמריקה התפרקה ונולדה מחדש.
‏הסרט הזה הוא דיוקן של אומה בצומת דרכים,
‏שמסופר דרך הסרטים ששיקפו את הנשמה שלה.
‏אפשר לשאול אותך שאלה אחת עכשיו?
‏אחת את יכולה, כן. ‏-רק אחת, תמיד אותה אחת.
‏ממה אתה בורח?
‏תסתובבי עם הגב למושב הקדמי.
‏1975.
‏כמו שאומרים, הייתם צריכים להיות שם. ‏זה היה מלא חיים.
‏הכול נמחק.
‏- מרטין סקורסזה, במאי -
‏כל המוסכמות הישנות נמחקו, ‏ויצרנו עולם חדש.
‏זו הייתה תקופה מושלמת.
‏- התפרקות: 1975 -
‏אחר צהריים טובים.
‏- 1975: העולם התהפך -
‏אומרים שהאושר הציבורי הכי גדול
‏נגרם על ידי שינוי הדרגתי.
‏לא שינוי מהיר, לא אי-שינוי מוחלט,
‏אלא שינוי הדרגתי.
‏בתקופתנו השינוי כל כך מהיר,
‏עד שזה גורם מפח נפש.
‏העולם הנעים והמוכר שלנו מתהפך.
‏הוליווד, קליפורניה, 1975.
‏המערבונים עם ג'ון ויין
‏ומחזות הזמר עם התקציבים הגדולים ‏של הוליווד הישנה מתו,
‏נקטלו על ידי הטלוויזיה וציבור ציני.
‏בטח יש פה הרבה רוחות רפאים.
‏האולפנים שחררו את הרסן.
‏לקולנוענים עצמאיים הייתה ההזדמנות
‏- אלברט ברוקס -
‏להיכנס ולומר, "יש לי סרט". ‏"טוב, צור אותו. אנחנו לא יודעים מה עובד".
‏המאושפזים ניהלו את בית המשוגעים.
‏- קן הקוקייה -
‏רבותיי, תפסיקו. תפסיקו מיד!
‏ראינו את הפתח, רצנו והשתלטנו על זה.
‏לא אמרנו, "אה, זה קורה…" "קדימה, רוצו."
‏"אז אם ההוא אמר 'לא', לך לשם."
‏"אז מה… הוא הסכים?"
‏הקנאה וכל השאר מתחילים. ‏היינו אכזריים במובן הזה.
‏- רולרבול -
‏בכיר באחד מהאולפנים אמר, ‏"זה כאילו שהקרקע בערה
‏"וצבעונים צמחו ממנה באותו הזמן."
‏…ואו, זה מדהים!
‏כדי להבין איך הגענו לפה, ‏הביטו על המסע של שחקן אחד
‏שהיה במרכז העולם המוזר והחדש הזה.
‏ב-1975, הוא היה בשיאו.
‏- ג'ק ניקולסון -
‏קראו לזה, "הוליווד החדשה".
‏הכול התחיל בסוף שנות ה-60…
‏- אדם בעקבות גורלו -
‏כשסרטי תרבות הנגד, כמו "אדם בעקבות גורלו"
‏הפכו ללהיטים בלתי צפויים.
‏פתאום יש התלהבות ותשוקה,
‏ולדעתי אפשר להרגיש את זה.
‏לדעתי, בגלל זה הסרטים האלה הצליחו.
‏אין תחושה של מטלה כשצופים בהם.
‏אתה לא מרגיש שאתה אוכל את הירקות.
‏- הפרט האחרון -
‏אני מהמשטרה הצבאית, בן זונה!
‏אני מהמשטרה הצבאית! עכשיו תן לו בירה.
‏ג'ק רצה לשקף את התקופה ההיא.
‏- פיטר ביסקינד -
‏הסרת מעטה הזוהר של החיים באמריקה ‏הייתה גורם מניע.
‏כאילו שהסירו את העטיפה היפה.
‏- רסיסי חיים -
‏וג'ק סוג של הוביל את המצעד.
‏עד אמצע שנות ה-70, לג'ק הציעו תפקידים
‏שמעטים השחקנים שהיו מסרבים להם,
‏כמו התפקידים הראשיים בסרטים ‏"הסנדק" ו"העוקץ".
‏כן, זה נכון, ולדעתי ‏היה לי חוש עסקי מפותח מספיק
‏לדעת שגם "העוקץ" וגם "הסנדק"
‏יהיו להיטים ענקיים.
‏אבל יחד עם זאת, חשבתי ש"צ'יינהטאון"
‏- צ'יינהטאון -
‏היה המעניין יותר מביניהם.
‏"צ'יינהטאון" מתחיל כמו סיפור בלשים טיפוסי.
‏אבל ככל שהוא מתקדם, ‏הולך ומתגלה ריקבון עמוק.
‏אתה ממש דוחף את האף, חמוד, נכון?
‏יודע מה קורה למי שדוחף את האף?
‏כתבנו פה את התסריט, ‏ובמהלך שמונת השבועות האלה…
‏- רומן פולנסקי, במאי -
‏הופגזנו בחדשות על מה שקורה.
‏הכול קרה בתחילת פרשת ווטרגייט.
‏…בית הנבחרים. ‏-אדוני יושב הראש,
‏נשיא ארצות הברית.
‏- כל אנשי הנשיא -
‏כדי להבין את הלך הרוח ב-1975,
‏צריך להבין את האירוע שהטיל ‏צל אפל על התקופה.
‏- ווטרגייט -
‏"כל אנשי הנשיא", שצולם בקיץ 1975,
‏מגולל את הסיפור האמיתי ‏של עיתונאי הוושינגטון פוסט,
‏בוב וודוורד וקרל ברנסטין,
‏שחקרו פריצה זניחה ‏לוועדה הדמוקרטית הלאומית.
‏מה האובססיה שלכם סביב ווטרגייט?
‏אובססיה? ‏-זו כתבה מסוכנת לעיתון הזה.
‏כמו "צ'יינהטאון",
‏"כל אנשי הנשיא" הוא סיפור בלשי.
‏אסור שייראו אותי מדבר איתכם, ממזרים.
‏למה? ממה אתה מפחד? מי הגיע אליך?
‏מי אמר לך? ‏-טומנים לנו מלכודת?
‏מישהו טרח מאוד פה,
‏ועם או בלי תביעה, אני אגלה.
‏אני לא אמור להיות זה ‏שתופסים אותו עם המכנסיים למטה.
‏אתם לא מבינים על מה עליתם?
‏אולי אתה חושב שאתה יודע עם מה אתה מתמודד,
‏אבל תאמין לי, אתה לא.
‏כל קהילת המודיעין של ארה"ב מעורבת בזה.
‏החיים שלכם בסכנה.
‏זה מה שהתובע המחוזי ‏היה אומר לי בצ'יינהטאון.
‏שני הסרטים חושפים רגש שבעבע מאז שנות ה-50,
‏שמתחת לחלום האמריקאי, ‏בין אם בלוס אנג'לס שטופת השמש…
‏או בפרברי וושינגטון די-סי, אורבת אפלה.
‏הכול רקוב כל כך.
‏זה מחמיר.
‏למעשה, החיים הפכו למותחן.
‏המון אנשים חושדים בתיאוריות קשר…
‏- נעמי פריי, כותבת -
‏מן הסתם, אבל במקרה של ווטרגייט,
‏זה היה אמיתי.
‏- הרשעה בפריצה לווטרגייט -
‏וזה הגיע עד למעלה.
‏לפי מקורות יודעי דבר בבית הלבן,
‏שאישרו כתבות שפורסמו היום בוושינגטון פוסט,
‏את הפריצה לווטרגייט ‏תכנן יועץ פרטי של הנשיא ניקסון.
‏האפשרות של הדחת הנשיא ‏כבר אינה דברים בעלמא.
‏אבל אני מקבל בברכה חקירה כזו,
‏כי אנשים חייבים לדעת ‏אם הנשיא שלהם נוכל או לא.
‏ובכן, אני לא נוכל.
‏אף אחד מסימני ההיכר
‏שירשתם מההורים שלכם שאוהבים את ג'ון ויין…
‏- ריק פרלסטין -
‏לגבי מי הטובים ומי הרעים כבר לא עבד.
‏הגיבורים הלאומיים היו וודוורד וברנסטין…
‏- ימיו האחרונים של ניקסון -
‏בגילום רוברט רדפורד ודסטין הופמן.
‏- ווטרגייט בקולנוע -
‏הם היו קפטן אמריקה וסופרמן.
‏"כל אנשי הנשיא" נגמר בסוף טוב.
‏- פרנק ריץ', סופר -
‏אולי "טוב" היא מילה חזקה מדי,
‏אבל, ואו, הטובים ניצחו.
‏- 1974, ניקסון מתפטר -
‏ניקסון בחוץ. נעשה צדק.
‏- ג'רלד פורד יהיה הנשיא ה-38 -
‏אבל אז, כמובן, הצדק מתחיל להתפרק.
‏אזרחי אמריקה, הסיוט הלאומי הארוך נגמר.
‏אבל הסיוט רק התחיל.
‏דמיינו איך הקהל היה מרגיש ‏אם מכונת הכתיבה הייתה ממשיכה.
‏מתוך כבוד לקודמי בתפקיד, ‏אני, ג'רלד אר. פורד, מעניק בזאת…
‏- כעבור חודש -
‏חנינה מלאה ומוחלטת לריצ'רד ניקסון.
‏לדעתו הוא מעניק לעם האמריקאי מתנה נפלאה.
‏למה אתה עושה את זה? ‏כמה טוב יותר אתה יכול לאכול?
‏מה תוכל לקנות שאין לך כסף בשבילו עכשיו?
‏את העתיד, מר גיטס, את העתיד.
‏ואנשים אומרים, "זו ההוכחה".
‏- חנינה לניקסון? -
‏"כולם מושחתים."
‏- המוסר הכפול של פורד -
‏זה כמו מה שכל הבמאים הצעירים אומרים.
‏אוולין, תניחי את האקדח! ‏תני למשטרה לטפל בזה!
‏המשטרה בכיס שלו!
‏"צ'יינהטאון" הוא הלך רוח שמייצג
‏את חוסר הטעם שבכוונות טובות.
‏- סם ווסון, סופר -
‏נדמה לכם שיש לכם כוח, שליטה.
‏נדמה לכם שיש לכם קול. שאתם חיים בדמוקרטיה.
‏נדמה לכם שהצדק והאמת גוברים ‏ושאהבה מנצחת הכול.
‏זה לא נכון.
‏אוי, לא!
‏ב-1975, "צ'יינהטאון" לא משקף ‏את צ'יינהטאון, אלא את אמריקה.
‏המסר הוא שהרעים נוטים לנצח.
‏כשהעם האמריקאי התעורר ‏בבוקר אחד בינואר 1975,
‏האם התכוונו להילחם חזרה?
‏תשכח מזה, ג'ייק, זו צ'יינהטאון.
‏1975 הייתה שנת השיא
‏מבחינת היכולת להוציא סרט מבאס
‏ואנשים היו נוהרים לראות אותו.
‏כמו אחד מהכי פופולריים, "קן הקוקייה".
‏"היי, מותק, הזמנתי בייביסיטר.
‏"נלך לארוחת ערב וסרט,
‏"ובסרט נראה אנס קטינה
‏"שברמאות מגיע למוסד פסיכיאטרי.
‏"הוא עוזר לבחור מוזר וביישן להשיג סקס, ‏ואז עוזר לאינדיאני-אמריקאי,
‏"ובסוף הבחור המוזר והביישן מתאבד.
‏"כורתים לו אונה, ‏האחות המרושעת נשארת בשליטה
‏"והאינדיאני האמריקאי הופך לנמלט."
‏וזה היה ערב כיפי בקולנוע.
‏סרטים ב-1975 היו הסחת דעת מושלמת
‏מהתוהו ובוהו של העולם האמיתי.
‏- יומו של הארבה -
‏ואם נכנסתם לקולנוע באחד בינואר,
‏כנראה באתם לראות את "הסנדק חלק שני".
‏אבל אם רק רציתם ליהנות, ‏היו לכם כמה אפשרויות.
‏כולל, "פרנקנשטיין הצעיר"…
‏בשחור ולבן! אל תיעלבו.
‏או "האיש בעל אקדח הזהב",
‏או "בנג'י".
‏זה לא סרט על כלב. יש לו רגשות.
‏אבל אם חששתם מהקריסה הקרבה של החברה,
‏יכול להיות שהייתם צופים ב…
‏"המגדל הלוהט".
‏הוליווד החדשה אולי הייתה בשיאה, אבל בזמנו,
‏היה עידן זהב חלופי של סרטי האסונות.
‏- נמל תעופה 1975 -
‏"הרפתקה בפוסידון", שאני אוהב,
‏הקמן מת בסוף. אנשים שוכחים את זה.
‏רוצה לקחת עוד חיים? אז קח אותי!
‏אז זה סרט קשה. הוא בכלל לא מעודד.
‏- טוד בויד, סופר -
‏אחרי ווטרגייט, אופטימיות הפכה לציניות, ‏זה מה שקרה…
‏והוליווד משקפת את השינוי הזה.
‏- המגדל הלוהט -
‏יש פה שרפה. ‏-מה הדחיפות?
‏"דחיפות"?
‏היי, דאנק, אם השרפה נגרמה ‏בגלל חיווט דפוק בבניין הזה,
‏יכולות לפרוץ שרפות בכל מקום!
‏דאג, לדעתי אתה מגזים בתגובה שלך.
‏הוא לא.
‏מה זה היה?
‏בין אם צפיתם ב"הרפתקה בפוסידון"
‏או "המגדל הלוהט"…
‏האמת קיימת מחוץ לקולנוע, נכון?
‏- ניו יורק -
‏האמת היא שניו יורק סיטי פשטה רגל.
‏המערכת הפוליטית לא מסוגלת לפעול…
‏- פליקס רוהטין -
‏אלא במשבר משמעותי.
‏שנת 75 הייתה השנה שבה הכסף נגמר.
‏אחרי עשורים של גירעונות,
‏ניו יורק סיטי מצאה את עצמה
‏לא מסוגלת ללוות כסף ולשלם חובות.
‏לא שמתי לב שמצב העיר בשפל.
‏אז האשפה הצטברה. ‏זה נעים? לא, אבל זו ניו יורק.
‏לא חשבתי, "אה, הנה השינוי בחברה שלנו".
‏זו הייתה החברה. זה מי שאנחנו.
‏למה אתה בועט בכל הפחים?
‏יש פה המון עכברושים.
‏ואם לא בועטים בפח, מרימים אותו,
‏עכברוש עלול לטפס לך על הזרוע.
‏ככה העכברוש יוצא מהפח לפני שאתה מרים אותו.
‏איך המשבר הכספי השפיע על העבודה שלך?
‏איבדתי כל אמון בעבודה.
‏איך אפשר לעבוד אם אתה לא יודע
‏אם תקבל תשלום ביום שישי?
‏- פורד לעיר: אין סיכוי ‏נשבע להטיל וטו על תוכנית חילוץ -
‏אמרתי שלדעתי השתמטות מחוב זה קצת
‏כמו להיכנס לאמבטיה חמה ולחתוך את הוורידים.
‏אולי לא תרגישו כלום באותו רגע,
‏אבל אתם כבר מתחילים לגסוס.
‏אבל זו לא הייתה רק ניו יורק סיטי. ‏זה היה משבר לאומי.
‏אנשים בצעירותם האמינו
‏שהשגשוג של אמריקה יימשך לנצח.
‏אבל לדוגמה, ‏הרעיון שיכול להיות מחסור באנרגייה.
‏- אנרגייה: שליטה -
‏זה פשוט לא בא בחשבון.
‏- תחזית האטה -
‏בתגובה לתמיכת ארה"ב בישראל,
‏ארצות ערב הטילו אמברגו נפט.
‏- המשאבות סגורות -
‏לראשונה מאז מלחה"ע השנייה, ‏הקצבות דלק חזרו לארה"ב.
‏- סליחה, אין דלק -
‏לא נראה לי שזה צריך להיות. ‏לא בארצות הברית.
‏כלכלת אמריקה מבוססת על אנרגייה.
‏הפקת הנפט רק יורדת.
‏בלי אנרגייה אין עבודה.
‏- אינפלציה, מיתון, אנרגייה -
‏אבטלה ואינפלציה
‏היו קרובות ל-10% והמשיכו לעלות…
‏- האם הקפיטליזם ישרוד? -
‏וזה לא היה אפשרי תיאורטית.
‏- סטגפלציה -
‏אלה המון מכות,
‏מכות טראומטיות.
‏הנשיא פורד נשא היום את נאום מצב האומה שלו,
‏והוא היה אחת מההערכות הפסימיות ביותר
‏לגבי המצב באמריקה שנשיא כלשהו נשא
‏מזה זמן רב.
‏ועליי לומר לכם…
‏שמצב האומה לא טוב.
‏אף אחד לא יכול היה לחזות מה יקרה אחרי זה.
‏טוב, לא לזוז. אל תזוזו! לכו לשם!
‏- אחר צהריים של פורענות -
‏אוקיי. טוב, תתרחקו מהאזעקות.
‏קדימה!
‏ביצירת הסרט הזה, המחויבות הראשונה היא…
‏- סידני לומט, במאי -
‏"היי, זה באמת קרה."
‏אנחנו לא עומדים בקצב המציאות.
‏אולי לכן אנחנו רוצים ליצור סרטים
‏על אירועים אמיתיים שקרו.
‏קהל!
‏תמיד אהבתי משהו שמבוסס על סיפור אמיתי.
‏פצ'ינו רץ בבנק ומחליק.
‏זה אנושי. זה מה שזה היה בשבילו. ‏הייאוש היה אמיתי.
‏עכשיו אני רואה את זה.
‏מי זה? ‏-שוטרים.
‏ואז אנשים הריעו לו,
‏כי הם שונאים את השוטרים.
‏הם אומרים, "כן, דפוק את הממסד".
‏הלו, סאני, אתה בשידור.
‏אתה מוכן לענות על כמה שאלות?
‏כן. ‏-למה אתה עושה את זה?
‏מה? אני לא מבין למה אתה מתכוון.
‏אני שודד בנק כי הכסף פה.
‏בגלל זה אני שודד אותו.
‏לא, התכוונתי, ‏למה אתה מרגיש שאתה צריך לגנוב כסף?
‏לא השגת עבודה? ‏-כמו מה? כספר?
‏אתה יודע כמה כספר מרוויח בשבוע?
‏לא הרבה. ‏-לא הרבה.
‏מאה וחמש עשרה בתור התחלה, טוב?
‏אני פה עם השותף שלי ועוד תשעה אנשים.
‏תבין, אנחנו מתים פה.
‏"אני מת פה."
‏כמה אתה מרוויח בשבוע?
‏זה מה שמעניין אותי. תדבר איתי על זה?
‏גבירותיי ורבותיי, יש הפרעה בשידור.
‏נחזור לשידור…
‏הכול מאכל אותו מבפנים.
‏- ג'פרסון קאווי -
‏זה בכל מקום.
‏הארי, תענה לזה.
‏- נהג מונית -
‏רוצה לעבוד באפטאון הלילה? ‏דרום ברונקס? הארלם?
‏אעבוד לא משנה מתי, לא משנה איפה.
‏אמריקה התנתקה מעצמה.
‏הייתה מגפה ‏של ילדים שבורחים מהבית וגירושים.
‏משפחות הפכו לזרים.
‏מהשבר הזה עלתה אחת הדמויות ‏האייקוניות ביותר של שנות ה-70.
‏- טרוויס ביקל -
‏אפילו לא הייתי צריך לדבר הרבה עם דה נירו ‏על מה שזה
‏ומה המשמעות, אני לא… פשוט הרגשנו את זה.
‏בדידות הלכה איתי כל החיים, לכל מקום.
‏ברים ומכוניות, מדרכות, חנויות, כל מקום.
‏אין מפלט.
‏אני האיש הבודד של אלוהים.
‏הרגשתי שזה איש המחתרת.
‏איש המחתרת שיעלה עכשיו.
‏דחקנו אותו או אותה לאחור…
‏ותהיה מלחמה.
‏אנשים חיו ככה. ניו יורק הייתה מקום נורא.
‏תוריד את הידיים! ‏-טוב, אז פשוט לך.
‏תוריד! ‏-טוב, פשוט לך.
‏איך אתה יוצר סרט כשהלב שלך כבר שבור?
‏אתה בגיהינום, ויורד נמוך יותר.
‏אתה בגיהינום, ותמות בגיהינום
‏כמו כולנו. ‏-בחייך!
‏מה שאתם רואים בסרט ‏זה מה שחייתי איתו כל הזמן.
‏קח אותי מפה, טוב?
‏הוא לא מצליח להתחבר. זה ניכור.
‏להיות מנותק מאחרים
‏בעיר הכי מאוכלסת בעולם,
‏והוא מתפוצץ.
‏אני מת.
‏יום אחד גשם אמיתי יבוא ‏וישטוף את כל הטינופת מהרחובות.
‏ובגורדי השחקים שמעל מנהטן…
‏- רשת שידור -
‏סרט אחר הראה שהטירוף מתפשט.
‏מה שלומך, מר ביל?
‏אני חייב להעיד. ‏-בטח, מר ביל.
‏אני לא צריך להגיד לכם שהמצב רע.
‏כולם יודעים שהמצב רע.
‏אני רוצה שתקומו עכשיו.
‏אני רוצה שכולכם תקומו מהכיסאות שלכם.
‏אני רוצה שתקומו ותיגשו לחלון,
‏תפתחו אותו ותוציאו את הראש ותצעקו,
‏"אני כועס בטירוף, ונמאס לי!"
‏אני רוצה שתקומו עכשיו. ‏תוציאו את הראש מהחלון.
‏תפתחו אותו, תוציאו את הראש ‏ותמשיכו לצעוק ולצרוח,
‏"אני כועס בטירוף! נמאס…"
‏אני כועסת בטירוף! נמאס לי!
‏אני כועס בטירוף! נמאס לי!
‏אני כועסת בטירוף! נמאס לי!
‏נמאס לי! ‏-נמאס…
‏אתה יודע, אני ממש רוצה… ‏יש לי כמה רעיונות רעים בראש, אני פשוט…
‏סרט יכול להרדים אתכם בנעימים, ‏או שהוא יכול להעיר אתכם.
‏ואני מעוניינת בסרטים שמעירים.
‏הטעמים האהובים עלינו, וניל ותות.
‏- "הבריחה להר הקסמים" -
‏תודה. ‏-אין בעד מה.
‏- מחלק 13 -
‏היי, זה רק וניל.
‏סרטים כמו "מחלק 13" של ג'ון קרפנטר.
‏הציגו את החרדות של האומה על המסך.
‏אמרו שיש יותר פשעים אלימים ברחובות
‏מאשר כל תקופה מאז המאה ה-15.
‏- פשע -
‏הרביצו לי בלי סיבה.
‏פשוט הכו אותי. אפילו לא רצו את הכסף.
‏הצילו את הווילג'!
‏מה אתה רוצה שאעשה, אתקשר למשטרה?
‏מה? השוטרים לא עושים כלום. את יודעת.
‏אנשים רצו להרגיש בטוחים.
‏- אונס זה לא מסיבה -
‏הם צעדו ברחובות ולמדו הגנה עצמית.
‏באותה תקופה ‏אנשים התחילו לקחת את החוק לידיים.
‏- ג'יימס וולקוט -
‏המשטרה צריכה עזרה.
‏למה שלא נקים קבוצת פעולה אזרחית?
‏זו מילה מלוכלכת. מילה רעה.
‏אבל אם אנחנו צריכים להגן על עצמנו, ‏בואו נעשה את זה.
‏יש צורך לקחת את החוק לידיים!
‏היו הרבה סרטים ‏על אנשים שלוקחים את החוק לידיים.
‏- פורע החוק ג'וסי וולס -
‏- בכוח החוק -
‏אדם אחד שלוקח את זה על עצמו.
‏אתה מדבר אליי?
‏מה?
‏עם מי נדמה לך שאתה מדבר?
‏רד לרצפה, יא בן זונה!
‏תנסה, יא זין.
‏הייתה תחושה של, "כולנו הגזמנו".
‏- משאלת מוות -
‏"אנחנו מתייחסים ביד רכה לפושעים, ‏אנשים פורקים זעם."
‏כל מי שעשה משהו נחשב כנראה לאדם שאפתני.
‏המבקר כינה את הסרטים, "קולנוע נקמה".
‏- צ'רלס ברונסון -
‏זהו סיפורו של אדם
‏שהחליט לנקות ‏את רחובות העיר הכי אלימה בעולם,
‏משאלת מוות.
‏מה שנחשב בתור סרט סתמי
‏עם כוכב דרג ב', צ'רלס ברונסון,
‏שמגלם אדריכל ליברלי,
‏ואשתו והבת שלו נאנסות ונרצחות.
‏מה אתם רוצים?
‏בלי שטויות, אימא. את יודעת מה אנחנו רוצים.
‏הוא פשוט הולך, בסרט, לעיר רפאים ממערבון
‏ולומד להיות נוקם בסגנון ג'ון ויין,
‏חוזר לניו יורק ומתחיל לירות בעבריינים.
‏רואים את זה שוב ושוב.
‏הקהל בקולנוע פרץ בתשואות.
‏מה הייתם עושים?
‏האם הייתם עושים ‏מה שצ'רלס ברונסון עשה ב"משאלת מוות"?
‏כנראה… אולי.
‏- צ'רלס ברונסון -
‏"משאלת מוות" לא היה כל כך קיצוני.
‏זו הייתה אלימות נקייה.
‏כשיריתי במישהו, הוא נורה. זהו זה.
‏יודעת מה מפחיד אותי?
‏ראיתי סרטון "רוד ראנר" בשבוע שעבר ‏עם הבת שלי.
‏מפילים סלע על… זאב הערבות, והוא משתטח.
‏זה מבעית עבורי.
‏זו ממש אלימות עבורי.
‏אבל את מי הוא הורג?
‏הוא הורג את האנשים הנכונים.
‏אז הוא נתפס כגיבור,
‏למרות שברור שהוא הכול חוץ מגיבור.
‏מה שהיה חסר בהוליווד של שנות ה-70,
‏בתוך כל קריאת התגר ‏על השחיתות ושיקוף מצב הרוח הלאומי,
‏ותגובה לתקופה היה אנשים שחורים.
‏לדעתי לאנשים פשוט נמאס
‏כי לא היה מספיק גיוון בסרטים.
‏אני לא אוהב סרטים בלי שחורים.
‏- ריצ'רד פריור -
‏הם עשו סרט על העתיד
‏בשם "בריחתו של לוגן".
‏אין שם שחורים.
‏אמרתי, "הלבנים לא מתכננים שנהיה פה".
‏בגלל זה אנחנו צריכים ליצור סרטים.
‏אז הם יצרו.
‏- בלאקספלויטיישן -
‏בלאקספלויטיישן קרה בטעות.
‏ומלווין ואן פיבלס מגיע ‏עם סרט ב-150,000 דולר
‏שהוא אלתר, והרוויח 16 מיליון דולר…
‏- מלווין ואן פיבלס -
‏והם אמרו, "רק רגע". והם גילו
‏שיש עוד קהל שלם…
‏והם אומרים שזה קהל אורבני שחור,
‏אבל כולם היו בקולנוע.
‏היו לבנים, היו יהודים כל הזמן,
‏והפורטוריקנים.
‏והם אמרו, "הסרט הזה מדהים".
‏"השיר הקשוח של סוויטבאק"
‏הפך לסרט העצמאי הכי רווחי בהיסטוריה.
‏הוליווד הבינה ‏שההצלחה היא לא שחורה או לבנה.
‏היא ירוקה.
‏- שאפט -
‏"שאפט" הצליח כל כך, ‏עד שהציל את אם-ג'י-אם מפשיטת רגל.
‏"סופרפליי" העיף את "הסנדק" ‏מהמקום הראשון במכירת כרטיסים.
‏זה הישג מדהים.
‏הדפוק הזה יהרוג אותנו.
‏הרבה פעמים זה היה פשע וסקס,
‏וזה היה מלהיב בהתחלה,
‏אבל לדעתי לאנשים נמאס מיריות ומזיונים.
‏זו טעות להניח שבלאקספלויטיישן הוא ז'אנר.
‏אלה כמה ז'אנרים.
‏מצד אחד, יש את "בלאקולה".
‏מצד שני, דרמות קיטצ'ן סינק כמו "קולי היי".
‏מר מייסון ייכנס בי כי הברזתי כל השבוע.
‏- קולי היי -
‏זה לא חדש.
‏זה היה סיפור התבגרות. ‏"אני רוצה להשיג משהו בחיים
‏"אבל אני לא יודע מה אני עושה ‏ואין לי מושג."
‏זו הייתה הדמות שלי.
‏הוא ראה מעבר לשכונה.
‏הוא התכוון להשיג מה שאפשר ‏ולא לתת לאף אחד לעצור בעדו.
‏זה לא היה ניצול. כמו יתר הוליווד החדשה…
‏הרבה סרטים שחורים שיקפו אומה על הקצה.
‏השבח לאל!
‏- קאר ווש -
‏והקול הכי נפיץ באמריקה
‏היה של קומיקאי.
‏- ריצ'רד פריור -
‏בהתחלה הוא ניסה לחקות את ביל קוסבי,
‏אבל כשהתחיל למצוא את הסגנון שלו,
‏הוא הפך לתופעה תרבותית.
‏כל פעם שקוראים עיתון,
‏"שחור נורה בטעות 22 פעמים בפנים."
‏איך יורים במישהו בטעות שמונה פעמים בחזה?
‏הוא אומר, "ובכן, אדוני השופט,
‏הוא פשוט נפל והשתגע, כבודו…"
‏הוא היה כמו דמות זמר-נודד מעולה, אבל ההפך.
‏הוא הראה ללבנים
‏איך הם נראו לו.
‏נראה לי שאתה די מוכן לתפקיד.
‏- סאטרדיי נייט לייב -
‏יש עוד מבחן פסיכולוגי ‏שאנחנו תמיד עושים פה.
‏זה אסוציאציית מילים. אגיד כמה מילים.
‏מה שעולה לך בראש, פשוט תגיד לי, טוב?
‏לבן. ‏-שחור.
‏כושי.
‏לבנבן.
‏איש זפת.
‏ב-1975, קהילות ליברליות בכל אמריקה
‏ניסו לקדם אינטגרציה גזעית
‏על ידי הסעת תלמידים שחורים לבתי ספר לבנים.
‏אבל לא כולם היו בעניין.
‏- די לאינטגרציה! -
‏הדמות הכי בולטת בהתנגדות היא סו קונור, ‏תושבת פרברים.
‏מתיו קונור לא הולך לבית הספר בבוקר!
‏חרם!
‏אני לא גזענית, אני לא צרת אופקים. ‏אבל אם הייתי…
‏זה לא חשוב.
‏צבעוני. ‏-גזען.
‏כושי סמבו. ‏-זין קטן.
‏ללכת לשם מבחינתי זה כמו לצאת למלחמה.
‏אי אפשר ללמוד וגם לחשוש לשלומך בו זמנית.
‏שיער ליפה. ‏-זבל לבן.
‏תסיעו אותם לאפריקה!
‏הבריחו אותנו מהאוטובוסים ומבית הספר.
‏וזרקו אבנים וכל מיני דברים.
‏כושון. ‏-לבנבן.
‏ניגר. ‏-לבנבן מת.
‏אוקיי, מר וילסון…
‏נראה לי שאתה מתאים לתפקיד הזה…
‏מה דעתך להתחיל עם שכר של 5,000 דולר?
‏אימאש'ך.
‏אחרי ההופעה של ריצ'רד בסאטרדיי נייט לייב,
‏הוא היה הדמות התרבותית ‏הכי מגניבה באותו רגע.
‏- הפרדה גזעית -
‏הוא יכול היה לקחת נושאים נפיצים…
‏- עם אינטגרציה? -
‏ולהצחיק אנשים.
‏- שיעור אבטלה -
‏- זינוק בפשע -
‏אבל היה נושא אחד שאף אחד לא דיבר עליו.
‏- וייטנאם -
‏ב-1975, הביקורת היחידה נגד וייטנאם על המסך
‏הייתה קומדיית מצבים על קוריאה.
‏- מ.א.ש, עונה 3 -
‏אני אומר לך שמפגיזים אותנו!
‏בלתי אפשרי.
‏לפי מפת מודיעין עדכני ‏אין יחידות אויב בגזרתכם.
‏אתם לא מופגזים, בחור צעיר.
‏טוב, תהיו רגועים, ‏זה לא יימשך יותר מאשר נצח.
‏סדרת הטלוויזיה מ.א.ש
‏הייתה ספין אוף ‏לקומדיה שחורה של רוברט אלטמן באותו שם.
‏אני לא ממש רואה.
‏זה כמו נהר המיסיסיפי שם.
‏- מ.א.ש, 1970 -
‏אקשן!
‏רציתי שזה יהיה על מלחמת וייטנאם.
‏- קולו של רוברט אלטמן -
‏אבל הם התעקשו שזה לא יכול להיות הנושא.
‏כשהם ראו את הסרט הערוך,
‏הם הכריחו אותנו להוסיף גילוי נאות קטן ‏שמדובר בקוריאה.
‏- והיה את… קוריאה -
‏מ.א.ש, למרות שלא התרחש בווייטנאם,
‏כולם ידעו על מה הם מדברים.
‏מלחמה היא לא גיהינום. ‏מלחמה היא מלחמה וגיהינום הוא גיהינום.
‏ומבין שניהם, מלחמה גרועה יותר.
‏לקח הרבה זמן עד שסרטים על וייטנאם יצאו.
‏אנשים לא רצו להתעסק עם זה.
‏ב-15 השנים הראשונות של המלחמה,
‏נעשה רק סרט אחד על וייטנאם בהוליווד.
‏"הכומתות הירוקות".
‏הזווית של ג'ון ויין הייתה שונה משל מ.א.ש.
‏למה ארצות הברית ‏מנהלת את המלחמה האכזרית הזו?
‏- הכומתות הירוקות -
‏שליטה קומוניסטית בעולם.
‏אף אחד לא האמין לסרט הזה. ‏צחקנו כשראינו אותו.
‏והכול היה שקרים. ‏המחשבה שלפיה אנחנו מנצחים.
‏זה כל העניין, מר בקוורת'!
‏ג'ון ויין ייצג את הרעיון שלפיו ‏זה בסדר להיות בווייטנאם.
‏זה היה הדבר הכי גרוע שעשה, לדעתנו.
‏אנשים בגילי היו צריכים ללכת ולמות.
‏זו הייתה מלחמה ממש מכוערת.
‏- תמונות של סטון מווייטנאם -
‏הפגזנו את כולם. הוצאנו הון עתק.
‏הפציעה הראשונה שלי נגרמה
‏בגלל סמל אידיוט שזרק רימון,
‏אבל לא רחוק מספיק.
‏היה שסע עמוק באמריקה לגבי המלחמה,
‏וזה לא פסח על הוליווד.
‏הנה ביג דיוק בעצמו, ג'ון ויין.
‏בטקס האוסקר של 1975…
‏השסע הזה ניצב במרכז הבמה.
‏תודה.
‏המארחים והמגישים באותו ערב
‏היו המי ומי באצולה הישנה של הוליווד.
‏תודה.
‏אבל כשהעבירו את הלפיד ‏לדור הבא של קולנוענים,
‏קהל הצופים זכה לראות ‏מה דעתו של כל דור על האחר.
‏- דסטין הופמן, שבועות לפני הטקס -
‏אני חושש שלפרס כבר אין משמעות.
‏יש בו משהו גרוטסקי.
‏אלה תחרויות יופי.
‏כן. ‏-הם משפילים איכשהו.
‏הם באמת מראים ‏את ההיבט הכי גרוע בארץ הזו, לדעתי.
‏ובניגוד למה שדסטין הופמן חושב,
‏זה לא ערב מגונה.
‏הוא לא ראוותני והוא לא מביך.
‏בסופו של דבר, הקרב הבין-דורי ‏הגיע לשיא ברגע לא צפוי.
‏בקטגוריית סרטי התעודה באורך מלא, ‏הזוכה הוא "הארטס אנד מיינדס".
‏"סרטי קולומביה" סירבו לפרסם ‏את "הארטס אנד מיינדס".
‏ההתמקדות שלו במחיר חיי האדם במלחמה ‏עורר יותר מדי מחלוקת.
‏- הארטס אנד מיינדס -
‏המטוסים שוב.
‏זה המכתש מהפצצה.
‏הפצצה פגעה פה והשמידה כל מה שהיה לי.
‏זה אירוני שאנחנו פה
‏ממש לפני שווייטנאם עומדת לקבל עצמאות.
‏- ברט שניידר, מפיק -
‏אקרא עכשיו מברק קצר שהתבקשתי להקריא
‏מאת העם הווייטנאמי.
‏"אנא העבירו לכל החברים שלנו באמריקה ‏את ההכרה שלנו
‏"בכל מה שהם עשו בשם השלום.
‏"ברכות ידידות לכל העם האמריקאי."
‏תודה רבה.
‏מן הסתם, זה היה מתוח מאוד.
‏אפשר לומר שכולנו עצרנו את הנשימה.
‏ברט שניידר הפיק את "אדם בעקבות גורלו".
‏שניידר היה מבין הקיצוניים ביותר. ‏הוא גרם שערורייה באקדמיה.
‏האקדמיה הייתה ארגון שמרני מאוד.
‏הם לא רצו שמישהו על הבמה יגיד דברים כאלה.
‏מהומת אלוהים פרצה מאחורי הקלעים
‏כשג'ון ויין וסינטרה התעמתו עם ברט שניידר.
‏הגעתי אל מאחורי הקלעים. ‏ראיתי את סינטרה עובר לידי.
‏ופשוט זזתי מהדרך כי לא ידעתי…
‏לא ידעתי מה לעשות שם.
‏יכולתי להרגיש את הצמרמורת.
‏בוב הופ התעקש שהאקדמיה תתכחש לדברים.
‏דברי האקדמיה, ואני מצטט, "אנו לא אחראים
‏"להתייחסויות פוליטיות בתוכנית הזו
‏"ואנחנו מצטערים שהן נאמרו הערב."
‏כעבור שלושה שבועות, ‏כשהצפון וייטנאמים הקיפו את סייגון,
‏רדיו הצבא השמיע את השיר "וייט כריסמס", ‏והמשמעות הייתה…
‏שעל כל האמריקאים להתפנות מייד.
‏- פינוי סייגון -
‏- נפילת סייגון -
‏ואז הייתה ריצה מטורפת למסוק שממתין.
‏כנראה החוויה הכי מבעיתה
‏שאי פעם עברתי.
‏טייסים דרום וייטנאמים קפצו החוצה ‏כדי שמלחים אמריקאים יאספו אותם.
‏את המסוקים שכן הצליחו להנחית…
‏הם פשוט דחפו מהצדדים אל הים.
‏חיילי מארינס נאלצו להשתמש בגז מדמיע
‏כדי להשאיר את האנשים האלה מאחור,
‏אנשים שהאמריקאים הבטיחו להם ‏שיצאו מווייטנאם.
‏האנשים האלה מבצעים מעשה התאבדות ‏כשהם נשארים פה למעלה,
‏אבל מה אפשר לעשות?
‏המלחמה בווייטנאם הסתיימה.
‏- 6 במאי 1975 -
‏היא הייתה עצובה וטרגית בדרכים רבות.
‏אבל ארצות הברית חזקה מבחינה צבאית,
‏למרות הבעיות הנוכחיות שלנו,
‏ואנחנו רוצים שיריבים פוטנציאליים ידעו
‏שנתנגד להם.
‏זוז הצידה, יריב ראוי.
‏זו אך שריטה. ‏-שריטה?
‏הזרוע שלך נפלה! ‏-מה פתאום.
‏אז מה זה?
‏קרו לי דברים גרועים יותר. ‏-שקרן!
‏קדימה, חלשלוש!
‏אבל רק שבועיים אחרי נפילת סייגון,
‏ספינת מכולות אמריקאית, מאיאגואס,
‏נתפסה על ידי כוחות קומוניסטיים בקמבודיה.
‏זה הוביל לתגובה צבאית אדירה של ארה"ב.
‏ממשל פורד היה נחוש
‏להוכיח שאמריקה עדיין כוח שיש להתחשב בו.
‏זה רק פצע שטחי.
‏התוצאה הייתה
‏שהספינה שוחררה והפופולריות של פורד נסקה.
‏לנשיא יש תמיכה מוחצת מצד הציבור.
‏טוב, אני אגמור אותך בגלל זה!
‏אתה מה? ‏-בוא הנה!
‏מה תעשה, תדמם עליי?
‏אבל כמו הרבה ממלחמת וייטנאם, ‏האמת הייתה מורכבת יותר.
‏זה די מפורש.
‏יש לנו פרוטוקול של מועצת הביטחון הלאומי ‏והנרי קיסינג'ר אומר,
‏"צריך לכסח איפשהו, ולא משנה אם זה אמיתי,
‏"פשוט צריך להראות שאסור להתעסק עם אמריקה."
‏כמובן, זה התנקם בנו.
‏איבדנו הרבה חיילי נחתים בשביל כלום.
‏זה היה בלגן.
‏אבל התקשורת חגגה את זה.
‏- ההצלה -
‏כאילו זה הקרב על הבליטה.
‏- חזרנו לליגה של הגדולים -
‏נרקיסיזם צבאי אמריקאי במרעו.
‏זה טירוף.
‏טוב, נגיד שזה תיקו.
‏כעבור כמה חודשים, כשהסיפור האמיתי התפרסם,
‏הרבה אמריקאים התחילו לתהות ‏במי הם יכולים לסמוך.
‏אמון קיים כשלא צריך לנחש
‏מה המשמעות.
‏באמון צריך לזכות.
‏לא הנפצים של פרחח ששוגה באשליות…
‏- תעמולה של פורד שלא שודרה -
‏ולא כל הזיכרונות מהשנים האחרונות
‏יפרידו בין העם לבין הנשיא שלהם.
‏"יש לי תחושה טובה לגבי אמריקה"
‏כשלימוזינה יכולה לנסוע בצורה פתוחה ‏ברחובות דאלאס,
‏יש שינוי שקורה באמריקה.
‏אחרי עשור של מתח,
‏העם והנשיא שלו שוב ביחד.
‏"אני מרגיש טוב לגבי אמריקה"
‏- אנחנו העם -
‏"מעולה לראות את זה
‏"אני מרגיש טוב לגבי אמריקה
‏"אני מרגיש טוב לגבי…"
‏אז הגיעו שני ניסיונות ההתנקשות.
‏בסקרמנטו, זו הייתה חברה ‏בחבורת מנסון הידועה לשמצה,
‏"סקוויקי" פרום.
‏בסן פרנסיסקו, נורתה ירייה.
‏דבר שמבדיל אותו
‏הוא העובדה שהיו נגדו שני ניסיונות התנקשות
‏בהפרש של שלושה שבועות.
‏זה סוג של אומר הכול.
‏- הסנדק חלק שני -
‏- נאשוויל -
‏ב-1975, אלימות פוליטית ‏הייתה נפוצה באופן מבהיל.
‏- פעולה שלטונית -
‏והייתה התנקשות אחת שעדיין העסיקה
‏את התודעה האמריקאית.
‏זו כיכר דילי בדאלאס.
‏- הרלדו ריברה -
‏ב-22 בנובמבר 1963, נשמעה ירייה.
‏ב-12 השנים מאז רצח קנדי,
‏רבים הטילו ספק בגרסה הרשמית ‏לגבי יורה יחיד.
‏הרלדו ריברה חשף את הסיפור ‏כשהציג את הסרטון של זפרודר
‏בשידור כלל-ארצי בפעם הראשונה.
‏וכפי שאתם רואים, הראש מוטח בחוזקה לאחור.
‏היה ממש נורא לראות את הירי בראש של קנדי,
‏אבל זה היה חשוב.
‏זה גרם לי לראות את העולם בדרך אחרת.
‏שידור הסרטון ‏הצית מחדש שאלות לגבי המוות שלו,
‏העמיק את חוסר האמון בגרסה הרשמית
‏והעלה חשדות לגבי התנקשויות אחרות.
‏איפה היית כשקנדי נורה?
‏- חקירה באפילה -
‏איזה מהם?
‏רבים עכשיו חושדים שהחוט המקשר בין הפשעים
‏הוא רצף של קונספירציות.
‏אולי אפילו קונספירציה אחת.
‏- קונספירציה, פרנויה -
‏- רגעים לפני התנקשות -
‏מאז ההתנקשות,
‏שישה מהאנשים האלה מתו בתאונה כלשהי.
‏ומי שהרג אותם ינסה להרוג אותי.
‏- ממבטו של פרנואיד -
‏היי.
‏כשאני יוצר סרט, אני לא מתעניין, כעיקרון,
‏באיך שאנשים יבינו אותו.
‏- וורן ביטי -
‏אני רוצה לספר את האמת.
‏לוורן בייטי היה אחד מהקולות ‏הכי טעונים פוליטית בהוליווד,
‏מישהו שהוא גם סמל מין…
‏- שמפו -
‏וגם מתנגד לריצ'רד ניקסון.
‏ב"ממבטו של פרנואיד", שבו וורן בייטי
‏הוא עיתונאי שחושף קשר התנקשות פוליטית,
‏הפרנויה מוצדקת.
‏מה שבעבר נראה לא סביר…
‏כרגע מתברר שהוא לגמרי אמיתי.
‏זה נושא חשוב מאוד.
‏כל הפתיחה מחדש של מרקם…
‏עשרים וחמש השנים האחרונות בחיינו.
‏מעט אחרי זה, ‏סימור הרש בניו יורק טיימס דיווח
‏שהסי-איי-אי ריגל על אמריקאים ‏שמתנגדים למלחמה במשך שנים.
‏הסנטור הליברלי פרנק צ'רץ' ‏לקח על עצמו לחקור.
‏- ועדת צ'רץ' -
‏מעולם לא ניתן דין וחשבון ציבורי מלא
‏לגבי פעולות ריגול בשטח ארה"ב.
‏- הסנטור פרנק צ'רץ', יו"ר -
‏לכן, ועדה זו לקחה על עצמה לערוך חקירה כזו.
‏הייתה תחושה של פחד…
‏- ג'יימס רייזן, היסטוריון -
‏שהממשלה הפכה לחזקה מדי,
‏ושהיו כוחות אפלים שהממשלה משתמשת בהם.
‏זה התחיל כדור שלג.
‏- השיחה -
‏תראו. ואו.
‏בחודשים שלאחר מכן,
‏האומה הייתה מרותקת כשוועדת צ'רץ' חשפה
‏לראשונה סודות לגבי התנקשויות בחו"ל,
‏סימום של אזרחים אמריקאים
‏וציתות למנהיגי זכויות אזרח.
‏עכשיו אנחנו מקבלים את האמת ‏לגבי דברים ממש מרושעים.
‏כל מה שהיינו נגדו
‏הם בעצם דברים שאנחנו גם כן עושים.
‏הוא יהרוג אותנו אם יוכל.
‏סרטים כמו "השיחה" ו"שלושת ימי הקונדור"
‏הראו שהפרנויה אמיתית.
‏"שלושת ימי הקונדור", ‏על זה שהסי-איי-אי הורג אנשים,
‏יצא בזמן שהשימועים התנהלו.
‏מה אתה עושה?
‏ההקבלות היו מפחידות.
‏לדעתך לא להיתפס בשקר ‏שווה ערך לאמירת האמת?
‏לא.
‏אני רואה בוועדת צ'רץ' ‏סוג של סוף לשנות ה-60.
‏על אילו מוסדות אפשר לסמוך שיפעלו נכון?
‏אם הממשלה הזו תהפוך לעריצות,
‏אם עריץ ישתלט על הארץ הזו,
‏היכולת הטכנולוגית
‏שקהילת המודיעין נתנה לממשלה
‏תאפשר לה לאכוף עריצות מוחלטת,
‏ולא תהיה דרך להיאבק.
‏ברוך הבא לחדר הבדיקה
‏של תאגיד פרלקס, מחלקת הנדסת אנוש.
‏- ארץ -
‏מה קרה לארץ שלנו?
‏אידיאליזם מסוים ותקווה מסוימת ‏שחשבנו שיש בנו,
‏הם נעלמו.
‏האם אנחנו חיים את החלום האמריקאי ‏או סיוט אמריקאי?
‏"ואו, הכול לא בסדר, ‏אני צריך להתחיל מחדש."
‏מה שירשנו מההורים שלנו לא מועיל לנו,
‏ואין לנו עם מה להחליף את זה.
‏העידן, כפי ששיער סופר מסוים, ‏הוא פוסט-הכול ולפני כלום.
‏בשביל רבים, הדרך היחידה החוצה הייתה פנימה.
‏- אני -
‏אני חושב שהטקסט האולטימטיבי של שנות ה-70
‏הוא "ג'ונתן ליווינגסטון השחף".
‏זה סיפור על שחף שעוזב את הלהקה,
‏שיכול להיות אינדיבידואל, ‏ולכן יכול לעוף גבוה,
‏וזה היה רב-מכר ענק שהופק כסרט.
‏ג'ונתן ליווינגסטון השחף,
‏אתה לא עף כמו שאנחנו עפים.
‏מעתה ואילך אתה לנצח מנודה!
‏מנודה…
‏רעיון המימוש העצמי
‏מבוסס על התנתקות מהקהילה.
‏הקהילה היא מקור לדיכוי,
‏הקהילה היא מקור להגבלה,
‏ואתה צריך לעזוב ולהיות שחף חופשי.
‏אתה לא יכול לעזור לאף אחד ‏לפני שתעזור לעצמך.
‏זה הצעד הראשון לעבר דור ה"אני",
‏במקום דור ה"אנחנו".
‏כל החלום של סוף שנות ה-60 נמוג.
‏אנחנו אומרים שאם ממשלת ארצות הברית
‏לא תעצור את המלחמה…
‏- רני דייוויס, 1968 -
‏אנחנו נעצור את ממשלת ארצות הברית.
‏לדעתי כל התקופה…
‏- רני דייוויס, 1976 -
‏הייתה בעצם חיפוש מחוץ לנו, בעולם החיצוני,
‏ולדעתי הבנו…
‏שבעצם המוח האנושי יוצר מלחמה.
‏אם אין שלוות נפש, לא תהיה שלווה בעולם.
‏- טומי -
‏סרטים כמו "טומי" ו"קארי" של בריאן דה פלמה
‏בחנו את הפוטנציאל הנסתר שחבוי בפנים.
‏קארי המפחידה!
‏- קארי וייט אוכלת חרא -
‏מה קורה כשאתה נשלט
‏על ידי כוח שרוצה שתתמסר
‏ולגרום לדבר הזה שאתה עובר
‏ולא מבין, להיעלם?
‏וב-1975,
‏היה נתיב חדש למימוש עצמי.
‏נתיב שלא היה ממש דת ולא ממש כת.
‏הוא היה אמריקאי באופן ייחודי.
‏עסק.
‏והעצמי היה המוצר.
‏להיות מקורקעים זו היכולת להבדיל…
‏- ורנר ארהרד -
‏בין התחת שלכם לחור באדמה, זה הכול.
‏אתם חור תחת כי אתם לא מבדילים
‏בין התחת שלכם לחור באדמה.
‏- סן חוזה, קליפורניה -
‏האדם הזה הוא ורנר ארהרד, ‏מייסד וגורו של תנועה חדשה בשם "אסט".
‏אנשים השתעממו. ‏"אולי אני צריך לעבוד על עצמי".
‏מי היה אומר את זה בימים עברו?
‏באסט אולי לא עוסקים בפסיכותרפיה,
‏אבל זה מושך אנשים שרוצים אושר,
‏שמתקשים להצליח בחיים.
‏בשנות ה-60 עלו המון שאלות,
‏ובשנות ה-70 אמרו, "עזבו, אל תדאגו".
‏"אל תדאגו". השאלות מעולם לא נענו.
‏כשהייתי קטנה, ‏ההורים שלי שמו אותי בבית יתומים…
‏- סמינר אסט -
‏כמה פעמים.
‏ו… ‏-נכון שזה יפה?
‏זה כואב. ‏-לא, זה לא כואב. את יוצרת את הכאב.
‏מה התמורה לכאב שלך?
‏לאנשים אכפת.
‏בואי נברר למה את שמה את עצמך בבית יתומים.
‏את שמה את עצמך בבית יתומים,
‏כי "יתומה" היא העמדת הפנים הכי טובה שמצאת.
‏לא הצלחת למצוא העמדת פנים טובה יותר.
‏מה התמורה? ‏מה את מקבלת בתמורה לזה שאת יתומה?
‏התמורה היא שאני טובה יותר מכולם.
‏לגמרי.
‏"קרה מה שקרה לך כי רצית את זה בסתר."
‏זה לגמרי קריפי,
‏אבל זה גם מנחם בצורה מוזרה, ‏כי זה אומר שיש סיבה.
‏וזה גם אומר, "אני יכול לחשוב אחרת".
‏מלחמות ורצח עם, קשה לכם מדי להתעמת עם זה.
‏אז תתעמתו עם אופרת הסבון של עצמכם.
‏החיים לא מספקים וניסיתם הכול
‏ושום דבר לא עובד,
‏ואתם נואשים לגרום לזה לעבוד ואתם חרא.
‏הרגשות שלכם לא קשורות למציאות בהכרח,
‏ככה זה צריך להיות כדי שתשרדו.
‏די!
‏זה היה המסר המושלם לתקופה,
‏שלאנשים יש שליטה מלאה על גורלם.
‏שהמציאות מבוססת על רגשות ולא על עובדות.
‏- קארי -
‏אבל אם אנחנו בשליטה על גורלנו,
‏זה אומר שאחרים בשליטה על גורלם.
‏וזה הוביל חלק מתלמידי תורת אסט להגיד
‏שהצפון וייטנאמים בטח רצו שיפציצו אותם.
‏שאונס, ילדים גוועים ברעב,
‏אפילו השואה, כולם היו רצון הקורבנות.
‏כל הקטע של מימוש עצמי היה נוכלות.
‏אני אהיה ממומש, וזה בזכותך.
‏חלקים שלמים בעם האמריקאי הרגישו,
‏"האמת היא מה שאני רוצה שתהיה."
‏- קורט אנדרסון -
‏כל מה שנרצה שיהיה אמת יכול להיות אמת, ‏גם אם זה לא.
‏חלק מהאנשים הרגישו שהתקופה ‏היא כמו כדור מראות
‏שבו מאות "אני" קטנים נעו בסיבוב.
‏טום וולף כינה אותו "דור ה'אני'".
‏וזה הוביל לדבר נורא.
‏אובדן תקשורת עם בני אנוש.
‏אבל כלי חדש עמד להפציע ‏ולדחוק אנשים יותר פנימה.
‏הוא המוח הראשי, המוח של העולם.
‏- רולרבול -
‏אני רוצה מידע על החלטות ארגוניות…
‏איך הן מתקבלות ומי מקבל אותן.
‏ענה לו.
‏שלילי. ‏-תענה.
‏שלילי…
‏אתה חייב, "אפס"!
‏- טכנולוגיה -
‏מהפכת המידע הרחיבה את כוחו של המוח האנושי,
‏ושינתה לנצח את האופן שבו אמריקאים ‏עובדים, משחקים ואפילו חושבים.
‏- מערכות עיבוד תמלילים -
‏בזמנו, מחשבים היו לרוב ‏בשימוש של ממשלות וחברות גדולות.
‏אבל בעיני צעירים מסוימים, העתיד נראה ורוד.
‏הרבה אנשים חוזים
‏שיהיו חנויות תוכנה ‏כמו שיש היום חנויות תקליטים,
‏ושיהיו אלפים רבים מהן.
‏ולדעתי זה נכון.
‏- ביל גייטס -
‏הייתי סטודנט באוניברסיטת הרווארד.
‏ב-75 שיחקנו "ברייקאאוט".
‏מפילים לבנים
‏ומנסים להכניס את כדור מאחורי הלבנים. ‏בכל אופן…
‏בתחילת 1975,
‏ביל גייטס החליט לעזוב את הארוורד
‏כדי לפתח תוכנה למוצר חדש לגמרי,
‏המחשב האישי.
‏החברה החדשה שלו תשנה את העולם.
‏הסלוגן של מיקרוסופט היה,
‏"מחשב על כל שולחן עבודה ובכל בית."
‏והתעלמנו מהחלק השני
‏בהתאם להתקדמות שלנו כי זה פשוט נראה מוזר.
‏לא ראו בהם בתור משהו אישי.
‏זה מורכב מאוד, זה מבלבל מאוד.
‏איפה מתחילים?
‏לרוב, זה היה דבר חיובי מאוד
‏שהיה כלי חדש, מידע בקצות האצבעות.
‏כשהמחשב המלא מולו,
‏הוראס אניה מאמן אותו לזהות צלילים.
‏צלצול וקליק.
‏עם תוכנה אחרת,
‏מכונת המאה ה-20 יוצרת קצת מוזיקה.
‏"האם אנו לא גברים?"
‏- דיבו -
‏"אנחנו דיבו!
‏"האם אנו לא גברים?
‏"די-אי-בי-או…"
‏- עולם המחר -
‏בסרטים, טכנולוגיה לעיתים נדירות ‏הוצגה ככלי להתקדמות,
‏אלא כמקור לדיכוי.
‏- דה קסטור טייפס -
‏התכנות מוכן.
‏רגע האמת.
‏יש אנשים שמרגישים מאוימים מהם, ‏אחרים חושבים שהם מנטרלים אנושיות
‏ואחרים חוששים שהם ייקחו להם את העבודה.
‏ב-1975, היה הרבה ספק עצמי,
‏אבל סוג של ספק עצמי טוב.
‏זה פותר הרבה בעיות,
‏אבל לא יוצר הרבה בעיות.
‏אנשים חשו אי-נוחות לגבי העתיד.
‏היינו מחוברים יותר מתמיד,
‏אבל יחד עם זאת הלכנו והתרחקנו.
‏זו תחושה שהוצגה בצורה מושלמת
‏ב"נאשוויל" של רוברט אלטמן.
‏- נאשוויל -
‏אין בסרט עלילה.
‏זהו אוסף של רגעים מאמריקה התיכונה.
‏התפקיד העיקרי שלי הוא לשקף מה שאני רואה.
‏זה כמו לצייר, אני…
‏מדובר בחזון שלי ‏לגבי מה שאני מתמודד איתו, וזהו.
‏- רוברט אלטמן -
‏אין לי מה לומר. אין לי הערות.
‏וזה סרט איטי. האם היו יוצרים אותו היום?
‏כנראה לא.
‏כי אמורים להיות
‏גיבור ואויב שמתעמתים.
‏זו קשת העלילה ‏שכולם אומרים שהם לא רוצים אותה.
‏וכשאין אותה הם אומרים, "איפה היא?"
‏אבל אתם נמשכים לזה, אתם בתוך זה.
‏"נאשוויל" הוא סיפור של 24 דמויות,
‏אבל הקהל הוא הדמות ה-25.
‏אתם מגיעים מראש עם תפיסות משלכם.
‏אחיי משלמי המיסים ובעלי המניות באמריקה,
‏אגיע ישר לעניין. אני בעד להחליף דברים.
‏- האל פיליפ ווקר, מפלגת ההחלפה -
‏"מפלגת ההחלפה", הוואן שבכל הסרט,
‏לא אומרים כלום על מה שיעשו,
‏או מה הם מבטיחים או כל דבר אחר. ‏הם פשוט יחליפו דברים.
‏יש לנו בעיות שכסף לבדו לא יפתור.
‏אחרי שהסרט יצא, קיבלתי שיחה בבית,
‏ומישהו אמר, "אני רוצה להירשם".
‏"אני רוצה להצביע בשבילו, הוא נפלא."
‏אמרתי, "סליחה, אבל זה לא ממש אמיתי".
‏נאשוויל הוא ביקורת חסרת רחמים ‏של האותנטיות האמריקאית.
‏זה לא סתם חוסר קוהרנטיות. זה חוסר במהות.
‏"נאשוויל" היה אהוב על המבקרים, ‏אבל לא כולם התרשמו.
‏כפי שצופה קולנוע בקנזס אמר,
‏"מישהו אמר לי שלא אהבתי את 'נאשוויל'
‏"כי לא הבנתי את הסרט.
‏"יכול להיות,
‏"אבל נראה שיש קולנוענים ומבקרים ‏שלא מבינים את אמריקה."
‏אקשן!
‏הקטע עם כפריים הוא ‏שהם נמשכים לרעיונות בסיסיים.
‏טוב, יש להם מעריצים.
‏ואלה האנשים שבוחרים את הנשיא.
‏"נאשוויל" אכזב בקופות.
‏הפער בין אמריקה התיכונה לבין החופים גדל.
‏תסתפר. אין לך מה לחפש בנאשוויל.
‏נכנסתי לשירותי הגברים אתמול,
‏אני נשבע, היה שם מישהו עם קוקו.
‏הלב שלי כמעט עשה סלטה.
‏חשבתי שנכנסתי לשירותים הלא נכונים.
‏ב-1975,
‏הרוח של הוליווד החדשה הגיעה לטלוויזיה,
‏וקומדיית המצבים הכי פופולרית באמריקה ‏נתנה קול לפער שהלך וגדל.
‏עם המיתון והאינפלציה,
‏הממשל הזה חולב אותך!
‏עזוב שטויות! ‏-אל תסתובב…
‏"הכול נשאר במשפחה" שינתה את הטלוויזיה.
‏היא שודרה ישירות לסלון שלכם, ‏ושם שאלות על זכויות אזרח,
‏דינמיקה משפחתית ‏כשיש אי הסכמה פוליטית במשפחה,
‏בצורה שתוכניות על בוקרים, על שוטרים
‏בתי חולים וכל זה לא עסקו בנושאים האלה.
‏כולם צפו ב"הכול נשאר במשפחה".
‏אבל לא כולם ראו את אותו הדבר.
‏היו אנשים שצידדו במייק וגלוריה.
‏ארצ'י, אם לא אכפת לך ממלווה החינוך,
‏אז לא אכפת לך מעתיד הארץ שלך.
‏ואתה קורא לעצמך אמריקאי?
‏כן.
‏הרבה אנשים צידדו בארצ'י,
‏הריאקציונר, צר האופקים,
‏החביב, סוג של המפסידן של ההיסטוריה.
‏ארצ'י בנקר ייצג את ראיית עולמם.
‏הם ראו בו בתור שופר שלהם.
‏אז בטח תגיד לי ששחורים
‏זכו לאותן הזדמנויות בארץ הזו כמוך?
‏יותר. הם זכו ליותר.
‏לי לא היו מיליון אנשים ‏שצעדו ומחו כדי שתהיה לי עבודה.
‏לא, דוד שלו השיג לו אותה.
‏ארצ'י, באותו רגע, נראה כמו העבר.
‏אבל עכשיו הוא נראה מאוד כמו העתיד.
‏- הרלן קאונטי יו-אס-איי -
‏סרטים כמו "הרלן קאונטי יו-אס-איי", ‏על ניסיון האיגוד של כורי פחם,
‏הראו שמעמד הפועלים הלבן נותר מאחור.
‏מה לגבי יוקר המחייה? מה לגבי חופשת מחלה?
‏חמישה ימים ארורים.
‏לקחת ימי מחלה? ‏-אין לי כסף להיות חולה.
‏משנות ה-30 עד ה-70,
‏לא רק שהכלכלה תפקדה, ‏אלא ההצלחה הייתה משותפת.
‏1972 הייתה השנה ‏הכי שוויונית בהיסטוריה של אמריקה.
‏- אחוזון 95 - חציון - אחוזון 20 -
‏עבודות בעיירות, מפעל עיבוד מתכת ‏או מפעל של באדווייזר…
‏- לוורן ושירלי -
‏אלה היו העבודות הכי טובות, והכול התייבש.
‏הכלכלה הייתה חרא.
‏הכול התמקד ברווחים מפיננסים,
‏ולא להרוויח מיצרנות.
‏- וול סטריט -
‏החברה שמרה את התפוח וזרקה לנו את הליבה!
‏זה מה שהם עשו!
‏לא היה דור ה"אני"
‏לפועל הפשוט במפעל שמרכיב מכוניות פורד.
‏אמריקה יכולה לתפקד טוב אם החלום הזה אפשרי.
‏אם באמת יש דרך להגיע מפה לפה.
‏כשזה נעצר, לדעתי יש צרות.
‏יודעת משהו? ‏אם אתם הליברליים תקבלו מה שאתם רוצים,
‏נשמע צליל חזק של זרם מים.
‏זה הצליל של אמריקה נשטפת באסלה.
‏בזמן שהרעיון שלפיו מעמד הוא קטגוריה ‏התחיל להתפרק,
‏התרבות ביטאה את האינטרס ‏של מעמד הפועלים הלבן.
‏ארגונים פוליטיים לאומיים, ‏כמו הריטג' פאונדיישן…
‏- הצביעו בעד חיים למען הדור של מחר! -
‏מכון מחקר חדש, שולחים שליחים ‏כדי לארגן אנשים…
‏ולהגיד להם שיש פתרון לצרותיהם.
‏- הרוב המוסרי -
‏והפתרון לצרותיהם נקרא "רפובליקניזם שמרני".
‏"הללויה"
‏כשהם משתמשים באסטרטגיות של השמאל, ‏הם ארגנו מחאות וצעדות.
‏ב-1974…
‏- צעדה נגד הפלות, וושינגטון -
‏הצעדה למען החיים משכה 20,000 אנשים.
‏ב-1975, היו 50,000.
‏- מחאה נגד אינטגרציה -
‏אחד מהמטרות שלהם, ניסה לדבר.
‏אתה… האם חלק… ‏-האנשים לא רוצים לשמוע אותך!
‏תעשה אינטגרציה לילדים שלך!
‏בזמן שהסנטור קנדי נסוג למשרדו,
‏הקהל התחיל…
‏תמיד נתנו לארץ שלנו.
‏כל מה שאי פעם ביקשו מאיתנו, ‏נתנו כי אנחנו אוהבים את אמריקה.
‏ואני לא מכירה דרך מטופשת יותר…
‏- קת'י קרטר -
‏לחגוג 200 שנים לאמריקה
‏מאשר למסור את הילדים שלנו
‏לידי המתכננים החברתיים האלה בלי מאבק.
‏אבל חלק מהשמרנים הרפובליקנים ‏מפקפקים בנשיא פורד
‏וחוששים שאולי הוא ליברל בארון.
‏- פורד בצרות -
‏אז הם רוצים לערוך ב-76 ‏ועידה שפתוחה לכל המועמדים
‏ושבה מר פורד יהיה רק אחד מיני רבים.
‏האורח הראשון שלי הערב ‏הוא תופעה בפוליטיקה.
‏יש מי שאומרים ש-1975 היא רק ההתחלה.
‏קבלו בבקשה את המושל לשעבר של קליפורניה…
‏רונלד רייגן.
‏טוב לראות אותך.
‏- דה טונייט שואו -
‏טוב להיות פה, ג'ון. וטוב שהזמנת אותי אחרי…
‏קצת יותר מחודשיים שבהם אני מובטל.
‏נכון…
‏לדעתי לא הייתה לו עמדה לגבי נושאים חשובים.
‏הוא היה שחקן שחיפש עבודה.
‏ב-1975…
‏- חיוך -
‏לרונלד רייגן הייתה הארה.
‏המפלגה הרפובליקנית ‏הייתה לא פופולרית במשך שנים.
‏אז למה לא להתייחס לפוליטיקה ‏כמו לסרט ולמכור את החלום האמריקאי?
‏קודם כל, העם האמריקאי, אם הם פשוט
‏יסתכלו לרגע מסביב,
‏אם היו לנו פי שלושה צרות
‏עדיין מצבנו טוב יותר מכל עם בעולם.
‏בהרבה דרכים, המהות של רונלד רייגן
‏הייתה לספק את הרצון הציבורי
‏להאמין שמה שקורה בעצם לא קורה.
‏- מיס אמריקה הצעירה -
‏חלק מזה הוא כי אנחנו חוטפים כל יום.
‏אנחנו שומעים על אינסוף דברים רעים, ‏שומעים את ההאשמות,
‏ואנחנו רגילים לקבל את ההאשמות כהוכחת אשמה.
‏- מוכן מימין -
‏בגלל זה הוא משך כל כך הרבה אמריקאים…
‏- מחמם את המפלגה -
‏שרק רוצים להאמין שהכול יהיה בסדר.
‏שאיכשהו, בכוח רצון בלבד,
‏אפשר יהיה לשחזר את התום של אמריקה.
‏למה שנפחד?
‏אף עם שחי בעולם הזה לא נאבק יותר,
‏שילם מחיר גבוה יותר על חירות,
‏או עשה יותר לקידום כבוד האדם.
‏אנחנו אמריקאים, ויש לנו מפגש עם הגורל.
‏כפי שניקיטה חרושצ'וב ‏אמר פעם לריצ'רד ניקסון,
‏"אם האנשים חושבים שיש נהר בלתי נראה,
‏אל תגיד להם שהוא לא שם."
‏"תבנה להם גשר בלתי נראה."
‏היי, קימוסבה.
‏"הכול נשאר במשפחה" בסופו של דבר איבדה
‏את המקום הראשון בטלוויזיה.
‏במקומה באה קומדיית מצבים…
‏- ימים מאושרים -
‏שהסתכלה באמריקה במבט חם יותר.
‏אם צופים במשהו כמו "ימים מאושרים",
‏זה לא נראה כמו בסרטים.
‏אין שום פוליטיקה, ‏ויש רק רצון לחשוב על נוסטלגיה.
‏נוסטלגיה תמיד הייתה חלק מהאופי של אמריקה.
‏וזו נוסטלגיה למשהו שקרה,
‏אפשר לומר, "שלשום".
‏- אמריקן גרפיטי -
‏"נכון שהיה מעולה כשבני נוער ‏פשוט היו בני נוער ב-62?"
‏- פאני ליידי -
‏סרטים תקופתיים, ‏מוזיקה, אפילו מסעדות בעיצוב נוסטלגי
‏סיפקו את הרצון ‏לחיות שוב את הימים המאושרים.
‏זה אפילו נראה כמו רעיון טוב ‏ליצור מחזמר בסגנון "קול פורטר"
‏בכיכובו של ברט ריינולדס.
‏"את נפלאה" ‏-איך אתה שר? יש לי סחרחורת.
‏- אט לונג לסט לאב -
‏"את רוקדת בלט, את נפלאה!"
‏"את מנה לוהטת"
‏אולי זה "המזון המהיר" של רגשות אמריקאים,
‏אבל זה גם… אפשר להבין את זה.
‏"איך זה היה לפני וייטנאם,
‏לפני ווטרגייט, לפני כל האפלה?"
‏"אה, הייתה תקופה אחרת כשהיה אופק ותקווה."
‏אני מת?
‏אנחנו רוצים את השקר, כי זה נעים.
‏והוא מתחיל!
‏אנחנו רוצים את הגיבורים. את הסוף הטוב.
‏הוא הצליח! ‏-ואו!
‏זו הייתה קפיצה מעולה. ‏-זה היה מעולה.
‏"ימים מאושרים" ממש רצו שתכבו את המוח.
‏ואני לגמרי מבין.
‏קשה מאוד לשמור את הקו בין העבר להווה.
‏- גנים אפורים -
‏מבינים?
‏אחת מהסכנות בנוסטלגיה זה שהיא סלקטיבית.
‏- בית קטן בערבה -
‏זה עיוות לגבי הפתרונות לבעיות של היום…
‏זה נראה נכון, כי, "תראו, היה לנו טוב".
‏התחושה הזו תוארה על ידי סופר בתור ‏נוסטלגיה קיצונית…
‏- אני אדם -
‏הרעיון שלפיו ההווה ‏לא יכול להתחרות בזיכרון…
‏- נשים התאחדו -
‏ושאנשים מעדיפים לשכוח.
‏אבל בשביל רוב אמריקה, ‏החיים לא נראה כמו "ימים מאושרים".
‏- אליס לא גרה כאן יותר -
‏דונלד! ‏-זה בסדר, רוי!
‏זה בסדר, תברח!
‏אליס, אם תראי פה קצת כבוד,
‏אולי זה ישפיע עליו.
‏בשביל הרבה נשים,
‏העולם האמיתי היה מקום ‏שבו הן נטשו את החלומות שלהן
‏והרגישו לכודות במציאות שלהן.
‏פגשתי את מרטי, ואמרתי לו,
‏"אני רוצה שהסרט יהיה מנקודת מבט של אישה."
‏"מה אתה יודע על נשים?"
‏והוא אמר, "כלום, אבל אני רוצה ללמוד".
‏וזה היה סוג של מעולה.
‏- במאי -
‏זה היה כיף כי כל המחסומים נשברו.
‏אליס מתמודדת עם בעיות
‏שהן שונות ‏מהאופן שבו גבר צריך להתמודד איתן.
‏היית חייבת להיות נשואה.
‏רווקה הייתה כמו בתולה זקנה.
‏כל בחורה שהכרתי,
‏המטרה שלה הייתה להתחתן וללדת, וזהו.
‏סוף המסיבה.
‏כשבעלה מת,
‏אליס יוצאת בעקבות חלומה ‏להיות זמרת לאונג'ים.
‏אבל כשהיא משיגה רק עבודה כמלצרית,
‏היא מתחילה להטיל ספק במקומה בעולם.
‏יצרנו את הסרט הזה כשנשים התחילו להבין
‏שהן ישות נפרדת בזכות עצמן,
‏לא רק ביחס לגבר.
‏כן, אני יודעת, אבל אלה החיים שלי.
‏אלה לא החיים של גבר שאעזור לו איתם.
‏לא.
‏זו הייתה התעוררות.
‏זה היה עידן של שחרור נשים…
‏- נשות העולם התאחדו! -
‏כשנשים נאבקו להגדיר מחדש את מקומן בחברה.
‏- הזכויות שלנו ולא פחות! -
‏האם החברה תקשיב הייתה עניין אחר.
‏היה לי מנהל עסקי שאמר, "אם היית גבר,
‏היית יכולה ליצור את הסרט הראשון שלך ‏אחרי 'נאשוויל'."
‏לדעתי אנשים פחדו.
‏סרטים מהתקופה לעיתים רחוקות התמקדו בנשים…
‏- מהוגני -
‏ונדיר מכך היו דיוקנאות של נשים בעמדת כוח.
‏"מהוגני". דיאנה רוס האדירה.
‏לא אכפת לי מה האקדמיה אומרת. זה…
‏זה אחד משלושת הדברים הכי גדולים ‏שמישהו עשה ב-1975.
‏"אני צריך אותך."
‏בטח, אתה צריך אותי. רוצה לדעת למה?
‏כי אני וינרית! אני וינרית, מותק!
‏אתה לא חי אם אין לך כוח.
‏פיי דנאוויי ב"רשת שידור"
‏גילמה את אחת הנשים הכי קשוחות בשנות ה-70.
‏האוורד ביל עלה לשם אתמול בלילה ‏ואמר מה שכל אמריקאי מרגיש,
‏שנמאס לו מכל הבולשיט! ‏הוא מבטא את הזעם העממי.
‏אני רוצה את התוכנית הזו, פרנק.
‏אני יכולה להפוך אותה ‏להצלחה הכי גדולה בטלוויזיה.
‏לדעתי זה שונה מאוד.
‏יש לה שנינות, יצירתיות אדירה, כישרון…
‏- פיי דנאוויי -
‏והיא משתמשת בהם כדי לעשות ‏את העבודה שלה והיא אוהבת את זה.
‏אני חייב להזהיר אותך, ‏אני לא עושה כלום בדייט ראשון.
‏עוד נראה.
‏אבל שמעתי שאומרים שהאישה שיצרת ‏ב"רשת שידור"
‏עלולה להסיג לאחור את תנועת הנשים 50 שנים.
‏יש לך חשש כזה?
‏ניסינו להתרחק מתפקידי נשים סטריאוטיפיים
‏שמשקפים מבט לא נכון לגבי המהות של אישה.
‏אז אי אפשר לומר,
‏"כן, אבל היא תמיד צריכה להיות נחמדה בסוף."
‏- אשת חיל -
‏אבל לא כל הנשים רצו שינוי.
‏חופשי אש.
‏תנועת הזכויות השוות לנשים
‏מסתבכת יותר ויותר בצרות באמריקה.
‏הדוגמה האחרונה היא ההפסד בהצבעות השבוע
‏בניו יורק וניו ג'רזי.
‏- הצביעו לא. אני רוצה את אימא בבית! -
‏- אשת השנה -
‏תיקון הזכויות בחוקה ‏הבטיח שוויון בין המינים לכל האמריקאים.
‏- שנת האישה הבינלאומית -
‏נשים רצו להיות יותר מאשר עקרות בית.
‏- נשות סטפפורד -
‏תביני, דוקטור, הבעיה שלי ‏היא שבהינתן חופש בחירה מלא,
‏אני לא רוצה למעוך את נייר הטואלט.
‏"נשות סטפפורד" הוא סוג של סיפור פמיניסטי
‏שמולבש על עלילה פרנואידית.
‏עקרת הבית הנאמנה, היפה, הטובה,
‏הרעיון שלפיו הן רובוטים חסרי נשמה
‏ממש הלך נגד מה שנהוג.
‏ומשהו מרשים קורה.
‏מתחילים לראות אקטיביזם ‏של עקרות ביות רגילות
‏שנלחמות למען ערכי מוסר מסורתיים.
‏והן התנגדו לתיקון הזכויות.
‏- עצרו את התיקון -
‏הן הזהירו מפני עתיד שבו נשים יישלחו לקרב,
‏יהיו שירותים למגדר ניטרלי…
‏- אני סוגד לאשתי -
‏ושהתיקון יסלול את הדרך
‏לנישואים חד-מיניים בחוק.
‏אלא אם תוכלו לאפשר לגברים ללדת כמו נשים…
‏- פיליס שלאפלי -
‏אז זה עול כפול על הנשים ‏לומר שהחוקים לתמיכה במשפחה
‏צריכים להיות שווים כלפי הבעל וגם האישה.
‏דייב עובד קשה כל היום. ‏ומה הוא רואה בבית כשהוא חוזר?
‏אישה מוזנחת.
‏בובי, זה הגיע גם אלייך עכשיו.
‏שום דבר לא הגיע אליי.
‏אני פשוט רוצה להיראות כמו אישה ‏וגם שהבית ייראה טוב.
‏השיח הגיע לנקודת רתיחה בקיץ,
‏בגלל הדמות הכי פחות סבירה.
‏- בטי פורד -
‏אמרתי לבעלי, "אם נצטרך ללכת לבית הלבן…
‏- אוגוסט 1975 -
‏טוב, אלך, אבל אלך כעצמי.
‏"אם לא יאהבו את זה, שפשוט יזרקו אותי."
‏בטי פורד,
‏רקדנית לשעבר אצל מרתה גרהם, ‏שהפכה לגברת הראשונה בעל-כורחה,
‏הופיעה ב-"60 דקות" לראיון שגרתי ‏לתמיכה בתיקון הזכויות.
‏אבל העמדות הליברליות שלה ‏לגבי הפלות, מריחואנה
‏וניהול רומנים טלטלו את האומה.
‏דיברת גם על זוגות צעירים ‏שחיים יחד לפני הנישואים.
‏הם עושים את זה, לא? ‏-אכן, כן.
‏מה אם סוזן פורד תבוא אלייך ותגיד…
‏"אימא, אני מנהלת רומן." ‏-אני, בהחלט…
‏זה לא יפתיע אותי.
‏הייתי די רוצה לדעת על הבחור הצעיר
‏שהיא מתכננת לנהל איתו רומן.
‏היא דיברה בפתיחות ‏על הטיפול שקיבלה לסרטן השד
‏וההתמכרות לסמים, בתקופה שבה הנושאים האלה
‏בקושי הוזכרו בציבור.
‏- נפש חופשיה בבית הלבן -
‏בכך שקיבלה את המגרעות של עצמה,
‏היא הפכה לנערצת ומושמצת באותה מידה.
‏בטי פורד אמרה דברים לעמית שלי, ‏מורלי סייפר, בטלוויזיה.
‏- ננסי רייגן -
‏איך היית עונה לשאלה כזו?
‏אני לא חושבת שהייתי עונה.
‏התוצאות של פורד בסקרים התחילו להתדרדר.
‏יש סימנים חדשים
‏לכך שרונלד רייגן מתחזק.
‏- דצמבר 1975 -
‏העימות צפוי להתחזק ב-76,
‏לאחר שרייגן לפתע עקף ‏את הנשיא פורד בשמונה נקודות.
‏ג'רלד פורד היה נשיא שמרן מאוד.
‏איך הוא הפך למייצג של השמאל?
‏לדעתי חלק גדול מזה היה תרבותי.
‏המשפחה של ג'רלד פורד ‏הייתה משפחה אמריקאית אמיתית, לטוב ולרע.
‏הייתה להם משפחה יציבה, אוהבת ומאוחדת מאוד.
‏והמשפחה של רונלד רייגן הייתה הרוסה.
‏הבת שלו, פטי דייוויס,
‏שינתה את השם כדי שלא ישייכו ביניהם.
‏ננסי רייגן הייתה הפנים ‏בקמפיין "פשוט תגידו לא".
‏היא השתמשה באותם סמים כמו בטי פורד.
‏אבל הוא הצליח לסובב את זה
‏ולהפוך את המשפחה שלו ל"נשות סטפפורד".
‏בדיוק התכוונתי לתת לך קפה.
‏חשבתי שאנחנו חברות.
‏משפחת רייגן ‏הייתה משפחה מושלמת של שנות ה-70
‏כי הם לחלוטין לא תפקדו.
‏זה ייצג רגע מפנה.
‏האם נתמודד עם הפגמים שלנו ‏כבני אדם, כאומה?
‏או האם פשוט נעמיד פנים
‏שלאמריקאים אמיתיים אין בעיות במשפחה?
‏בנובמבר,
‏המנצח בבחירות לנשיאות ב-1976
‏היה דמות זרה שבקושי דיברו עליו ב-75.
‏ואני מתפלל שאוכל להצדיק את האמון שלכם
‏ולעולם לא לאכזב אתכם.
‏התנועה הפופוליסטית של רונלד רייגן
‏חזרה אל מתחת לפני השטח, לבינתיים.
‏כעבור כמה חודשים, ‏הבמאי בן ה-29, סטיבן ספילברג
‏היה בהקרנה מקדימה של סרטו החדש.
‏בשלב מסוים, צופה מבוהל ברח אל הלובי והקיא.
‏ובמקום ללכת, הצופה חזר למקומו.
‏אז ספילברג ידע שיש לו להיט.
‏- מלתעות -
‏- סטיבן ספילברג -
‏אני אוהב להכניס אנשים לקולנוע חשוך ‏עם אלף זרים
‏ולהעניק להם חוויה שלעולם לא ישכחו.
‏אני בהחלט רוצה לעסוק בסטוריטלינג אינטימי
‏ובפנטזיות של אנשים וקשרים בין אנשים.
‏אבל באותו אופן, אני אוהב פופקורן עם חמאה.
‏אני פשוט אוהב את זה.
‏תצטרך סירה יותר גדולה.
‏"תצטרך סירה יותר גדולה". כן, כנראה.
‏אני בכל מקרה לא אכנס למים,
‏אז אתה מדבר עם האדם הלא נכון.
‏הייתי חבר טוב מאוד של סטיבן.
‏ביום הפתיחה, נכנסנו למונית.
‏היה תור לאורך שבעה רחובות מהאולם.
‏מעולם לא ראיתי דבר כזה.
‏בימי חיינו, זה היה שובר הקופות.
‏האנשים הגיעו, הם היו נלהבים.
‏מדמם ונפלא. זה מה שזה היה.
‏הם פשוט…
‏הכי טוב שראיתי בחיים. הסרט הכי טוב.
‏לא רציתי לכבות את האור בחדר השינה בלילה
‏כי איכשהו כריש יקפוץ מהמים…
‏- אס-אן-אל -
‏ויעלה לקומה שמינית ויאכל אותי.
‏במה "מלתעות" עוסק?
‏זו אלגוריה מושלמת לעידן ווטרגייט.
‏ב"מלתעות" יש טיוח.
‏הוא בעיקר לגבי לוגיסטיקה של סגירת חופים.
‏אני חושב שהוא עוסק באחווה.
‏עימות אולטימטיבי עם עצמך.
‏סוג של פניקה קיומית.
‏בולשיט. "מלתעות" הוא סרט מפלצות. ‏צופים ב"מלתעות" כי זה מפחיד.
‏זה סרט על כלום.
‏"מלתעות" היה להיט כי הוא מעולה.
‏אבל הוליווד למדה שעל ידי שיווק "מלתעות",
‏הקהל יאהב אותו.
‏זה קובע אילו סרטים יפיקו.
‏"אילו סרטים נוכל למכור?"
‏מלתעות.
‏עסקי הכרישים היו מעולים.
‏השגנו כל מה שאפשר.
‏אפילו אם זה נראה כמו כריש, זה נמכר.
‏אבל גם אם זה היה רק סרט מפלצות,
‏זה נגע ברגש שהלך וגדל.
‏הכריש הוא סוג של סמל של החיים ב-1975.
‏"מה, אמריקה הפסידה במלחמה?"
‏"לאמריקה יש נשיא נוכל?"
‏"הערבים בעולם השלישי ‏שולטים בכלכלה שלנו עכשיו?"
‏אז בהתאם למסורת ההוליוודית,
‏הם פוצצו אותם, כמו שג'ון ויין היה עושה.
‏הסרטים הפשוטים הם הכי טובים.
‏מלתעות הוא אחד מהקלסיקות. הוא נצחי.
‏כשהוא מביט בתמונות של קורבנות הכריש
‏וזה משתקף לו במשקפיים…
‏זו קולנוענות.
‏ולא נראה לי שכשסטיבן יצר אותו, הוא חשב,
‏"אצור רף כספי שאנשים יצטרכו להשמיד אמנות
‏"בניסיון לעבור אותו פעם אחר פעם."
‏עד סוף השנה,
‏"מלתעות" הכניס יותר כסף ‏מאשר כל סרט בהיסטוריה.
‏אבל השיא לא יישמר לזמן רב,
‏כי עידן שוברי הקופות הגיע.
‏תחייך, יא בן של…
‏הוליווד מודעת לצורך להקשיב לרחשי לב.
‏הם אומרים, "אנשים רוצים לראות וינר".
‏איזה הבדל בשנתיים.
‏לדעתי הגיע הזמן לסרט פנטזיה טוב.
‏אפשר לומר שנמאס לנו
‏מכל סרטי הפרשנות הפוליטית שהיו לנו.
‏מה דעתך על סרט כמו "מלתעות"?
‏לא יודע.
‏הרע כבר לא מנצח. הוא מפסיד.
‏עידן הוליווד החדשה תם.
‏וזה פעמון הסיבוב הראשון…
‏- רוקי -
‏לקראת סוף 1975, לאנשים הייתה שאלה אחת.
‏האם אמריקה עדיין מתפקדת?
‏סטאדס טרקל?
‏השאלה הגדולה, ג'ורג', היא בשביל מי?
‏לא ייאמן! האלוף נפל!
‏כשאנחנו מדברים על הגבר הזה בן ה-200,
‏הישות בת ה-200 שנקרא אמריקאי…
‏- ריצ'רד הפנר -
‏הוא אינדיבידואליסטי מדי,
‏שם את הדגש על… ‏-נכון.
‏"אני" ולא "אנחנו",
‏שם את הדגש על "עצמי" ולא "כולנו".
‏אפולו נכנס ברוקי…
‏נוכל להשתפר מאוד ‏אם נלמד להסתדר טוב יותר עם אחרים.
‏- ד"ר אלן פרום -
‏זו אחת מהבעיות העיקריות ‏שאנחנו מתמודדים איתן בעולם היום.
‏השנה כמעט הסתיימה.
‏בואו נביט בקצרה על 1975, טוב?
‏זו הייתה שנה נוראה, טוב שנגמרה.
‏76 צריכה להיות הרבה יותר טובה, כי… ל-75.
‏- 200 שנים למהפכה האמריקאית -
‏1976 הייתה יום ההולדת ה-200 של אמריקה.
‏אבל היו מי שתהו אם לבטל את החגיגות.
‏אולי אין מה לחגוג.
‏מקובלות עלינו אמיתות אלה כמוכחות מאליהן, ‏שכל בני-האדם נבראו שווים,
‏שהבורא העניק להם ‏זכויות מסוימות שאי-אפשר לשלול מהם.
‏וביניהן הזכות לחיים, לחירות… ‏-ולרדיפת האושר.
‏אבל בארבעה ביולי, ‏האומה יצאה לחגוג לעצמה יום הולדת.
‏שנת ה-200,
‏זו הייתה חגיגת ארבעה ביולי מטופשת פי אלף.
‏כן, זה נראה מזויף ו"דיסני" וכל זה…
‏- מסיבת יום ההולדת הגדולה -
‏אבל גם, מגניב! מעולה!
‏אולי זה היה בגלל העוגות הגבוהות,
‏רכבת החירות…
‏המצעדים.
‏חלק ממני תמיד אהב את גרסת דיסני של אמריקה.
‏זה העולם שבו אנחנו חיים.
‏אחד מהסיפורים המעודדים מ-1976
‏הוא של שחקן בקשיים שמכר תסריט ‏על אנדרדוג
‏שהפך ללהיט הגדול של השנה.
‏אבל כשמפרקים את הסיפור הנעים, מיהו רוקי?
‏מה הוא מייצג?
‏לבן ממעמד הפועלים
‏שמודח על ידי שחור עם פה גדול.
‏ישר בסנטר! אה, הוא הולך…
‏בטקס האוסקר,
‏כמה מהסרטים הכי טובים של אמצע ‏שנות ה-70 היו מועמדים לסרט הטוב ביותר.
‏"נהג מונית". "רשת שידור". "כל אנשי הנשיא".
‏והזוכה הוא…
‏רוקי. אירווין וינקלר ‏ורוברט צ'רטוף, מפיקים.
‏"רוקי" ניצח באוסקר. ‏הערב הזה סימל את הסוף. זהו.
‏דברים השתנו, כי אנשים הלכו לקולנוע
‏כדי לראות את הסרט שהכניס הכי הרבה כסף.
‏עם הגעת שנות ה-80 ‏חברות ההפקה קיבלו חזרה את הכוח.
‏אלה אנשים שלא אכפת להם מסרטים
‏ורק אכפת להם מכסף.
‏כשהופכים אמנות למוצר קפיטליסטי,
‏היא מאבדת משהו.
‏קולות ייחודיים בקולנוע מעולם לא נעלמו.
‏הם פשוט הפכו לחריג ולא לכלל.
‏לכל ה"רוקי" בעולם, אני אוהב אתכם.
‏תודה.
‏1975 הייתה השנה שבה אמריקה הייתה ‏הכי קרובה לומר, "היי, גם לי יש פגמים".
‏ולרגע קצר,
‏הקולנוע ותרבות הפופ יכלו להסתכל על זה,
‏אבל זה היה יותר מדי, והפנינו את המבט.
‏אבל חוזרים לסרטים האלה והקטע איתם הוא,
‏"אתה לא חוזר לצפות בהם שוב."
‏"הם שם, הם חלק מהחיים שלך."
‏כמה מלאי הכרת תודה אנחנו להורים שלנו ‏שהיו חסרי אחריות
‏ולקחו אותנו לטראומות, ‏טראומות ויזואליות של ממש?
‏אלוהים, הרגע הזה.
‏אי אפשר ליצור מחדש את שנות ה-70.
‏הבחורים שלי ‏רוצים להגיד משהו לקבוצה שלכם. בנים?
‏- דה באד ניוז ברס -
‏רק רצינו להגיד ששיחקתם טוב.
‏והיינו די לא הוגנים כלפיכם כל העונה.
‏אנחנו רוצים להתנצל.
‏אנחנו עדיין לא חושבים שאתם ‏כזו קבוצת בייסבול טובה.
‏יש לכם אומץ. לכולכם.
‏מוכנים? אוקיי.
‏שתיים, ארבע, שש, שמונה, ‏את מי אנחנו מעריכים?
‏ברס! כן!
‏היי, ינקיז, קחו את ההתנצלות ואת הגביע שלכם
‏ותדחפו אותם לתחת!
‏ועוד משהו, חכו עד שנה הבאה.
‏1975 השרתה תחושת סיום, אבל זה לא היה נכון.
‏זה היה רק עוד פרק בסיפור של אמריקה.
‏אנחנו עם אחד, ‏בלתי נפרד, עם חירות וצדק לכול.
‏מה יכול להשתבש?
‏תרגום כתוביות: כפיר מי-בר