Downloaded from YTS.MX
КОМЕДИЯ НА HBO, СПЕЦИАЛНО ИЗДАНИЕ
Винаги съм се възхищавал на специалните американски стендъпи.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Как комикът винаги изглеждаше толкова готин.
Пушещ цигара, макар да не е пушач.
Б. ГОЛДСТИЙН ВТОРАТА НАЙ-ДОБРА НОЩ В ЖИВОТА ТИ
Спираш пред претъпкана зала, нямаш никакви грижи в живота си.
Ей, разбирам.
Животът се движи бързо, затова ти трябва да си бавен.
Но сега е моят момент.
Време е за моя специален стендъп.
Време ми е да блесна. "Ей, скъпа. Как е майка ти?"
Време ми е да покажа на всички какво мога.
Добре, хайде. Време е за шоу.
Защо казах, че ще го направя? Та аз не искам.
Има твърде много хора. Не искам да изляза.
Лудост е да правиш специално издание. - Стегни се.
БРЕТ ГОЛДСТИЙН
ВТОРАТА НАЙ-ДОБРА НОЩ В ЖИВОТА ТИ
Както казвах, време е да им покажа какво мога.
Ой! Приятно шоу, Брет!
Здрасти, Бъди Джи. - Забавлявай се!
На най-великото място на Земята - Ню Джърси.
Как сте, Ню Джърси?
Добре тогава. Да започнем с това как се казвам.
Името ми е Брет Голдстийн. Истинското ми име е това.
А в Лондон, откъдето идвам, това си е доста екзотично име.
Никой не познава човек с моето име.
Идвал съм на Източното крайбрежие. Кой познава човек на име Брет Голдстийн?
Всички.
Всеки познава човек с такова име. И не само това!
Явно Брет Голдстийн се казва и човекът,
който ви е изчукал с юмрук на някой летен лагер.
Така че...
тук съм просто да продължа една важна традиция.
Благодаря, че ме поканихте.
За първи път дойдох в Америка преди няколко години.
Първо дойдох, за да играя стендъп,
но не знаех ще се впиша ли на американската комедийна сцена.
Бях в Ел Ей, в клуб на име "The Comedy Store",
за да гледам представление, да видя как са нещата.
Всички сетове, които гледах, бяха гениални,
но нивото на самочувствие - леко странно.
Всеки се качва на сцената и вика: "Как е, кучки?"
А после почват със странното расово профилиране.
Викат: "Как е, кучки? Къде са хората ми от Перу?"
Пък аз съм англичанин, нали?
Затова правя стендъпи, както правя секс.
Инстинктът ми подсказва да се кача на сцената
и да се извиня.
"Много мерси, че ми дадохте да го направя.
Обещавам, че няма да отнеме дълго.
Ще се понаведа. И ще разора тук-там.
Няма нужда от визуален контакт. Срам ме е, колкото и вас.
Няма нужда да ми плащате, благодарен съм, че ми давате да го правя.
Даже аз ще ви платя..." Това е малко прекалено.
Вече съм обиколил цялата ви страна. Видял съм всички места.
Видях един да мастурбира пред аптеката
в слънчевия следобед на един вторник.
Но и лоши неща съм виждал.
Бил съм навсякъде. Всичко съм видял.
Бил съм и в Белия дом, както, убеден съм, и всички вие.
Само преди няколко години, може и да не знаете,
но целият екип на Тед Ласо бяхме поканени в Белия дом.
Да.
Бяха...
различни времена, друг екип на Белия дом.
Помните, като я имаше тая трупа в Белия дом,
после имаше друга, след това старият състав получи нов сезон.
Как ще да е, беше средният състав, а поканата бе голяма работа за нас.
Само не знаех, че е заради данъкоплатците. Добра работа.
Не сервират на гостите си сносна храна или напитки,
понеже си е загуба на пари на данъкоплатците. Достойно за уважение.
Ще ми се да ни бяха казали предварително,
понеже нарочно не ядох и не пих нищо преди това,
мислейки си, че ще ни нагостят царски.
Но пък оценявам, че по тази причина
тази сграда съществува.
Бяхме там девет часа.
На осмия час седях до президента,
питайки: "Сигурен ли сте? Само малко водичка."
"Моля ви, сър."
"Нека си поръчам храна."
Какво друго в тая посока исках да ви кажа?
Знаете... Нали така?
Знаете как е, като сте на "Улица Сезам", нали?
Всички сме били там.
Направих един епизод на "Улица Сезам", изобщо не съм ироничен.
Не е майтап. Напълно сериозен съм.
Беше най-хубавият ден в живота ми.
Което си е добре, но ми се наложи да продължа да живея и след това.
И, ако трябва да съм честен,
понякога се усещам как се питам:
"Какъв, мамка му, е смисълът изобщо?"
Като участвах в "Улица Сезам", хората ми казваха:
"О, няма да става по-добре."
После ходих в Белия дом. Няма да става по-добре.
Да, срещнах се с президента, но той не е Голямото пиле.
И искрено се тревожа, че ако някога имам дете,
и един ден то ми каже:
"Най-добрият ден в живота ти е бил, когато се родих ли?"
Ще отговоря: "Не...
очевидно не."
"Срещал ли си Елмо, по дяволите?"
"Защото аз пък съм."
"Арогантно лайно такова."
"И ако Джо Байдън беше почерпил с лют чипс,
ти щеше да си на трето място."
Интересното в това да правиш "Улица Сезам"... Боже, какво изречение!
Интересното е, че аз някак...
В началото бях решил кой ще ми е любимец,
но когато работех по шоуто, вече не ми беше любим.
Оказа се, че любимец ми е Бисквитеното чудовище.
Не го очаквах.
Бисквитеното чудовище ме изненада. Казах си: "Мамка му, забавен си."
Докато се прибирах, се чудех защо толкова ми е харесало.
После се замислих и реших,
че е защото Бисквитеното чудовище е наркоман.
Но се запознахме с него, докато още беше забавно.
След няколко месеца човек не би искал да е в компанията му.
Бисквитката ще е жив кошмар скоро.
Но в момента е във вихъра си, разбирате ли ме?
Убеден съм, че трябва да направят епизод интервенция
за "Улица Сезам", в който Голямото пиле се прибира в гнездото си
и парите под него липсват.
Има само пътечка от бисквитени трохи.
И Бисквитеното чудовище влиза в кухнята, светва
и всички са се подредили там, а Елмо казва: "Елмо смята, че имаш проблем."
Оттам трябваше да започна.
Обичам страната ви!
Трябва да се каже. Обичам страната ви.
Да, добре.
Обичам страната ви. Без забележки.
Без забележки. Всичко изглежда... наред.
Без забележки.
Само една забележка. Ама много мъничка.
Всичко друго е идеално, нищо не бих променил.
Единствена забележчица... Сигурен съм, че е културен аспект.
Не разбирам ситуацията с тоалетните ви.
Сега, наречете ме старомоден,
но не искам да виждам как акате.
Не разбирам защо кабинките закриват торса, но нищо повече.
Тоест може да видите и члена, и топките, и акото, и лицето,
но не и гърдите, понеже това би било отвратително.
Не, имате право.
И ако това не стига, без паника, понеже винаги има
гигантска вертикална пролука отгоре до долу, та всичко се вижда.
Всеки път, щом вляза в тоалетна, гледам в очите мъж, който се напъва.
"Здрасти. Добре ли си, човече? Май ти трябват повечко фибри. Как си?"
И много рядко имаш късмет да се озовеш в ония тоалетни,
дето са като стая, със стени и с врата,
но пък те винаги си имат ключалка като някакво копче,
което натискаш и никога не знаеш дали това значи, че е заключено.
А тоалетната винаги е супер далеч.
Винаги си мислиш: "Дали е безопасно? Безопасно ли е?"
Единственият начин да видиш дали е заключено, е да отключиш, тъй че...
Все е или постоянно заключено, или постоянно отключено.
Все едно опитваш да изакаш акото на Шрьодингер.
В Англия, когато трябва да акаме, влизаме в банков трезор,
в подводница под водите на Темза...
така, както Уинстън Чърчил е повелил.
Две забележки, само двечки.
Другото е идеално. Кълна се, нищо не бих променил.
Малка забележка, сигурен съм, че е културна особеност.
Дано не го приемете погрешно,
но начинът, по който американците завършват телефонен разговор,
ми се струва доста агресивен и рязък.
В Англия да приключиш телефонен разговор, отнема 25 минути.
Приключваме така: "Много благодаря. Радвам се,
че поговорихме. Поздрави на всички.
Хубаво, да, ще се чуем утре.
Поздрави на всички. Всичко е много добре.
Да, да, добре. Лека вечер и на теб.
Да, поздрави на всички, много благодаря!
Да, добре поговорихме, мерси!
Благодаря, много поздрави! Да, мерси!
Благодаря, добре, дочуване!"
В Америка получаваш информация и казваш: "Айде".
Всеки път, когато говоря с американец по телефона,
разговорът свършва и имам чувството, че съм сторил нещо лошо.
И веднага пиша: "Всичко наред ли е помежду ни?"
И все отговарят: "Наред е." Точка. Няма даже целувчица.
Викам си: "Мамка му, по-зле е, отколкото мислех."
Пак пиша: "Разделяме ли се?"
А отсреща: "Аз съм ти счетоводител, за какво говориш?"
А аз: "А защо се държиш като пу*ка?"
О, боже.
Боже, леле, да се оправим с току-що случилото се.
Току-що ползвах думата с "П".
Като кацнах на летището, ми казаха, че може да ме депортират,
ако я ползвам.
Понеже явно американците я намират за обидна дума.
А дали да не сме големи и смели и да не го обсъдим?
Какво, мамка му, не ви е наред, пу*ки такива?
Пу*ката е любимата ми част у един човек.
Защо не я цените?
В Англия ползваме тая дума за всичко.
Да, може да звучи зле: "Коя е тая пут*а?"
Ама и като видя най-добрия си авер, викам: "Пу*ко!"
Защото го обичам. Разбирате ли какво имам предвид?
Силно нюансирана дума е. Може да се ползва в много ситуации.
Тя е като снежинките за ескимосите.
Представете си, че сте били навън с момичетата,
прибирате се
и съпругът ви най-сетне е изпразнил съдомиялната.
Оставил ви е бележка: "Няма за какво."
И вие веднага: "Ах, ти, малка пу*ко."
Или най-сетне се запознавате с приятеля на жена ви, Свен,
с когото тя играе всичкия онзи тенис,
увещава ви, че бил гей, но вие най-сетне го срещате
и веднага сте: "Тая пу*ка ли?"
Надявам се, че вече става ясно защо съм на това турне.
Опитвам се да докарам думата "пу*ка" в Америка.
Да, така че...
Това е важна работа всъщност.
Исках да кръстя това шоу "Мисия Пу*ка".
Но всички ми рекоха, че е силно препоръчително да не го правя.
Малко като тоя израз:
"Я гледай какво става!" Не знам имате ли го.
Баща ми...
Няма да възрази, че го казвам. Заснемаме го. Ще се гордее.
Баща ми е супер мръсник и...
Ако някога се запознаете и излезете някъде с него,
той цяла вечер само ще ви сочи привлекателни жени
и ще казва: "Мамка му, по дяволите.
Мамка му, по дяволите.
Я гледай какво става!"
Девет месеца по-късно съм се родил аз.
Три забележки, само три.
Останалото е идеално, не бих променил нищо.
Мъничка забележка, знам, че е културна особеност.
Колкото и прекрасно да е тук, а то е доста прекрасно,
мисля, ако трябва да сме честни, че понякога се усеща лекичка агресия.
Един вид, невинаги се чувствам в безопасност.
И...
Случи ми се веднъж в Ню Йорк. Сигурен съм, че и на вас така.
Преди няколко дни беше.
Бях навън с приятел. Беше около 00:30 ч.
Сбогувахме се и си хванах метрото към хотела.
Вътре имаше много хора. Беше претъпкано.
Влакът, в който бях, спря на една спирка
и всички, освен мен и още един човек, слязоха.
Когато вратите се затвориха,
усетих силен порив да се обърна към този човек
и да кажа: "Сега те убих, мамка ти."
Не го сторих, но ми се искаше. Чувството бе много силно.
Помислих си: "Май съм тук вече твърде дълго."
Нямам подходящ преход към следващия момент,
затова ще спра за малко.
Майка ми е адски секси.
Имам секси майка.
Имам секси, пищна, великолепна майка.
"Кажи ни защо ходиш на психолог, Брет." Ами...
Имам секси, пищна, великолепна майка.
Чуйте, не се психясвайте от това, което казвам.
Това не са мои думи.
Това го казва всеки, който някога е видял майка ми.
Проблемът е, че се запознават с нея, а после идват
и ми казват: "Боже, запознах се с майка ти, супер е секси."
И до ден днешен
не знам как се очаква да отговоря на това.
Дали трябва да кажа: "Мамка му, така е!
Наистина е супер секси!
Виждал съм я гола, пич.
Може и да се е пенсионирала, ама тия цици не са."
Дай пет, чукни!
"Бил съм вътре в нея, ако ме разбираш?"
О, не.
Голям срам, съжалявам. А си прекарвахме тъй изискано.
Много жалко.
Честно, тъй често ми се случва,
че като ми го кажат хора, чиито майки не са тъй секси,
чудя се да кажа ли: "А твоята е много добър човек."
Страшна тълпа сте, Ню Джърси. Много добри. Изглеждате...
Също тъй леко ме разсейва едно дете...
на първия ред. Ти дете ли си?
Човешко дете ли си?
Да.
На колко е детето? - На дванайсет.
На 12? Добре. Доста ще научиш. И...
Радвам се да те видя.
И като говориш за това с терапевта си някой ден, помни...
Помни, че съм имал добри намерения.
Благодаря, че си тук!
Изглеждаш интелигентен
и ще се справиш със сериозните неща.
Затова идвате на стендъп, нали?
Можем да говорим за сериозните неща.
Вижте, много неща станаха в последните години, нали?
Имаше пандемия, войни,
и най-лошото: имаше мъже.
Мъжете са лошо нещо!
Лоша работа!
Мъжете викат: "О, боже, мъжете са лоша работа!".
И мисля, че съм в час с всичко от "Времето изтече",
както и движенията "Аз също" и "Не и ти".
Ето и истината. Не ми пречи да ви я споделя.
Всички изглеждате умни. Ще ви кажа шибаната истина.
Винаги съм знаел, че мъжете са лоши.
Защото си имаме тайни сбирки всеки вторник и се хвалим с това.
В аптека CVS. Но...
Не знаех, че са чак толкова лоши.
И колкото повече чета и слушам, все повече ме е срам
да се запознавам с хора. Ще ми се да кажа:
"Очевидно съм мъж, но не съм... не съм мъж."
И осъзнавам, че е все едно да си германец.
През последните 75-80 години. Всеки път, като се запознаваш, чуваш:
"Очевидно съм германец, но не съм... не съм нацист."
А всеки те пита: "Сигурен ли си?"
Понеже си рус, със сини очи
и си невероятно ефективен.
А ти викаш: "Не, не, не, и давам пет нагоре, по нормален начин."
Така може човек да разбере. По това как дават пет.
Просто питайте Илон.
Но става все по-зле.
Всеки ден, като чета нещо, имам чувството, че съм в грешния отбор.
Унизително е. В Япония например някои мъже почнали да се женят
за възглавници, понеже не се справят с жените. Какво става, мамка му?
Вижте, осъзнавам, че дори да говоря за това на сцена,
само по себе си е проблем.
Понеже... Предупреждение за спойлер! Аз съм мъж.
Някои от вас сигурно си мислят: "Какво има предвид?
Какво иска да каже тоя шибаняк?"
Това като Дарт Вейдър ли е, да каже: "Биреносните войници са зли.
Марш в Звездата на смъртта! С мен сте в безопасност."
И картинката не става по-хубава.
А работих над това половин година.
Бих казал, че става от зле, по-зле.
Но тая работа с мъжете ме стресира. Наистина.
Колкото повече говоря за това на хората,
колкото повече слушам и чета:
"Не мисля, че има друго решение, освен...
да избиете всичките мъже."
И не е нужно да е гадно и грозно.
Просто вземате много порно, секс роботи и възглавници,
хвърляте ги в океана, мъжете сами ще тръгнат след тях.
Вижте, казвам го публично, понеже се надявам,
че като свършите работата, ще ме задържите за талисман.
Ще съм много добър - ще готвя и ще чистя,
думичка няма да чуете от мен.
И ако в някакъв момент, в новото ви, изцяло женско общество,
решите, че искате да се размножавате, аз няма да получа секс,
няма да го искам, да моля.
Но ако искате да се размножите, само ми кимнете,
ще ви оставя купичка с еякулат на някое сигурно място.
Интересно е да съм англичанин във вашата държава.
Мога да кажа "купичка с еякулат" и вие го смятате за очарователно?
"Купичка с еякулат" с британски акцент звучи като детска книжка.
"Купичката с еякулат, която можеше."
Ама с американски акцент не става.
"Ще й оставя купа със сперма". Казвате си: "О, боже.
Моля ви, сър, не го правете. Дръжте си спермата за вас."
Не съм гледал "Имението Даунтън", знам, че е популярно тук.
Представям си как всеки епизод е: "Ваше Височество, купичка с еякулат.
Какво да вземем за Деня на благодарността? Купичка с еякулат.
А кръщенето скоро ще..." Няма значение.
Мисля, че токсичната мъжественост е истинска. Определено.
Идва от мъже от моето поколение и по-големи от мен.
Възпитани сме да не сме открити и раними.
Лошо е, проява на слабост.
Единственият начин да се справим с това е
да се научим да споделяме повече.
Но случвало ли се е да споделите нещо с приятел,
после той - с вас, а после да си мислите:
"Боже, ще ми се да не бяхме си споделяли."
Защото имам вече бивш приятел.
Вече нямам приятел заради малката ни сесия по споделяне.
Познавах го, откак се помня.
Учихме заедно, израснахме двамата.
Като част от семейството ми е. Бих го защитавал до смърт.
Ако сега се срещахме, нямаше да се сприятелим,
но израснахме заедно, затова е като роднина.
Бих го защитавал до смърт.
За такъв човек бихте казали, че има златно сърце.
А това е фраза, която не ползвате за хората със златни сърца.
"Със златно сърце" е фраза като: "Може ли да съм честен?"
никога не свършва добре.
Никога не свършва с "Обичам те."
"Може ли да съм честен?" винаги завършва
с нещо като: "Като слушам как дъвчеш, ми иде да се гръмна."
Как да е, приятел от училище, знаем се цял живот, златно сърце.
И само преди няколко години получавам следното прозрение.
Мисля си: "Не знаем нищо един за друг.
Нищо не знаем. А сме израснали заедно.
Не си говорим за нищо." И го питах: "Да опитаме ли нещо?"
Викам: "Нека да излезем, да пийнем по нещо.
Да поговорим за чувствата си и за такива разни глупости."
А той вика: "Да нямаш нервен срив?"
Отговорих: "Ще видим."
Излязохме, пийнахме, аз почвам първи.
Изрекох на глас нещо, което не бях изричал.
Говорех за гаджето си по онова време
и казах: "Мисля и чувствам, че я обичам,
но като съм навън, постоянно ме привличат други жени.
Не знам нормално ли е,
или значи, че всъщност не я обичам."
И той вика: "Да."
Вика: "Да, знам какво имаш предвид."
Каза: "Понякога...
като ми дойде в повече от съпругата ми, в обедната си почивка слизам в центъра
и си вземам кучка да ми духа в някоя уличка."
А аз: "Да...
Нещо подобно. Да.
Подобна история. Виждам как моята история доведе до твоята история.
Съвсем подобно." И си мисля, че не знам какво да кажа.
Той направо ме порази.
Вероятно не бива да го упреквам.
Тези упреци го пращат в уличката.
Но в същото време съм чувал, че бидейки мъже,
трябва да се държим отговорни един друг за лошите постъпки.
И затова му казвам: "Виж, човече...
не ползваме думата "кучка"."
Така, вижте сега...
Тревожа се...
че страхът ми от това да се изложа...
е значително по-силен...
от инстинкта ми да спася живот.
Има куче, което живее на моята улица.
И аз много го харесвам. Много е добричко.
Не живее на улицата. В къща си е.
Има си съквартирантка, една жена.
Но понякога кучето е на улицата. И аз много го харесвам.
Добро куче си е. Добро. И когато и да го видя,
спирам и го... Коя дума ползвахте за това?
Домашнолюбя. - Точно. Това ви е думата, нали?
Ето въпрос към всички ви.
Да не ви свършиха глаголите?
То самото е домашен любимец.
Не си кучите кучето, нали ме разбирате?
Звучи супер зловещо.
"Да идем до фермата да напрасим прасетата?"
"Не, мерси, американци, ще пропусна."
Доста противно.
Както и да е, харесвам кучето и когато го видя,
спирам се и го погалвам. Това звучи по-зле.
По-зле е. Не, вижте, когато аз...
спирам и го докосвам.
Аз... намачквам го. Един вид, слагам ръка отгоре му.
Не, аз, не по този начин... не ме гледайте така.
Не искам изводът от шоуто да е:
"Не го бива в импресиите и май е изчукал куче."
Няма нищо между мен...
Всичко между нас с кучето е платонично, ясно?
Поне за мен. За него не мога да кажа.
Не слагам думи в устата...
Съвсем нищо не му слагам в устата, ясно?
Не може ли да сме приятели, без сексът да е намесен?
Мисля, че можем.
Ясно? Та, когато видя кучето, спирам се и му помахвам, ясно?
Махам му отдалече.
Веднъж съм навън, виждам кучето с жената.
Спирам, говоря малко с нея, не с кучето.
И тя вика: "Имам малко работа.
Дали ще си навън? Искаш ли да поразходиш кучето?"
И аз: "С удоволствие."
За първи път се оказвам сам с кучето.
И имам право на това, имам удостоверение.
Разхождам кучето на каишка.
Отиваме в парка.
Влизаме в централната му част.
Свалям каишката.
Кучето моментално хуква.
Право към главния път.
Около мен имаше много хора.
Решавам: "Не искам да правя сцена."
Сред най-големите ми страхове е да не се превърна в GIF-че:
"Мамка му, по дяволите!" Чат ли сте?
Мислих, мислих... "Просто ще го оставя да умре."
Реших, че ще трябва да й кажа: "Колата изскочи изневиделица."
Ама не стана така. Беше на много прав участък.
Имах видимост на почти километър.
"Не чух как колата идва".
Ама не беше електромобил. А бракма с трещящ двигател.
Това ме накара да се замисля, че наистина не бива да имам деца.
Понеже, ако ми се беше родило някое кофти хлапе,
ако имах истински кофти хлапе, и с него двамата излезехме,
и ако кофти хлапето ми сееше хаос навсякъде,
а някой попиташе: "Чие е това дете?" Щях да кажа:
"Нямам идея, изглежда ужасно."
Щеше и да ви е ясно, че е моето. Щеше да е супер космато.
Малко върколаче, тичащо насам-натам, също като Еди Мънстър.
"Не го ли познавате?" "Никога не съм го виждал."
"Защо ви вика "тате"?" "Изчезвай, Брет Джуниър!"
Вижте сега, Ню Джърси...
Чух как сумтите, затова трябва да го кажа...
иначе няма да се насладите на остатъка от шоуто.
Кучето оцеля.
Добре.
Да, добре.
Мислите се за много корави, а после не понасяте история,
в която може куче да е загинало. Нищо му няма, ясно?
Всъщност кучето тичаше насам,
после - натам, имахме чудесна разходчица,
после го прибрах и правихме любов, ясно?
Щастлив завършек за всички ни.
Според вас защо детето е толкоз космато?
"Нямаше нужда, Адам."
Много съжалявам. А вечерта ни бе тъй изискана.
Какво? Бицепсът ми ли?
Да, не, аз...
Не, аз... Аз... Да, ходя на фитнес.
Налага се, щото трябва да държа това дълго.
Да. Може да го обсъдим, ако искате.
Добре, да, ходя на фитнес.
Ходя на фитнес. Съжалявам за нея. Ще говоря за това. Добре.
Ходя на фитнес. И то редовно.
Ходя на фитнес по духовни причини.
Ходя, понеже искам да изглеждам добре гол.
Но, честно казано, не харесвам залата, в която ходя.
Малко я мразя. Ходя само защото ми е най-близката.
Там пращи от тестостерон.
Не пеперони.
Супер мешавица от мъжествени неща.
Схващате ли? Има всякакви мъже,
дето само седят наоколо, намръщени, и се блещят един в друг.
Аз ползвам само машината с тежестите,
а на нея винаги някой кибичи с часове,
затова накрая питам: "Може ли да се кача отгоре ви?"
Следва: "Изчезвай!"
Съгласявам се веднага.
И си правя само клекове със собствена тежест.
Но онзи ден нещо стана в залата. И е абсолютна истина.
Като това само показва силата на музиката.
Не знам дали беше погрешка, или нарочно.
Или плейлистът беше разбъркан.
Но песента, която се разнасяше, беше следната:
И всички едни заплашителни, оглеждат се от горе до долу,
вдигат тежести, в лошо настроение.
А после почна следващата песен, а именно тази:
И всичко се промени.
Не знам виждали ли сте мъж да вдига тежести умислено.
Има такова нещо. Един взе да плаче, докато прави лицеви опори.
На бягащата пътека един си спря спринта
и се взря дълбоко в себе си.
А мъжът до машината с тежестите
дойде при мен: "Извинявай, че бях тъй агресивен, брат.
Това е, понеже мама не ми обръщаше внимание."
Казах: "Разбирам те."
Попита: "Искаш ли да ползваш тежестите?". Викам: "Давай да ги ползваме заедно".
Знам, знам.
Истинска история е това, дума по дума.
Предполагам, че истинските тежести са приятелите, които срещаме по пътя.
Накрая вярно се сприятелих с едно от тия момчета.
Има нещо у хората, дето тренират във фитнеса.
Има нещо, което пропускам, когато хората тренират прекомерно.
Нещо като: едър, по-едър, пирамида.
Схващате ли? Нещо като едър, по-едър, човешки "Тоблерон".
Аз се сприятелих с един от тоблероните.
Лафехме си по малко след тренировка.
После той изчезна за някакви месеци, не го бях виждал.
После се върна, питах го къде се е губил.
Оказа се, че отишъл в Китай
да тренира за шаолински воин. Нещо такова.
Върна се, питах го: "Как беше?"
Отвърна: "Невероятно, мамка му.
Будеха ни в три сутринта и ни биеха с чували."
Викам: "Звучи невероятно".
А той: "Имам супер висок ритник вече". Викам: "О, яко!".
Питам го: "Колко нависоко риташ?".
А той: "Мога да те ритна в шибаната глава".
А аз: "О, интересно, нова мярка за дължина".
Но ми каза и нещо, на което наистина повярвах.
Каза ми, че понеже бил преминал това обучение,
сега, като идел на бар или където и да е,
ако някой му скачал на бой,
по закон имал правото три пъти да каже,
че е смъртоносно оръжие,
преди да се впусне в битката.
Нищо не кара конфликт да ескалира по-бързо
от това някой да каже: "Аз съм смъртоносно оръжие".
"К'во?" "Не ме ли чу?" "О, всички те чухме!"
"Е, чуйте пак: аз съм смъртоносно оръжие."
"Да излезем навън?"
"Момент, момент, почакайте. Аз съм смъртоносно оръжие."
Какво си ти? "Бийтълджус" от "Али Експрес"?
Но пък аз някак му повярвах. Връзваше се логически.
Едва наскоро ми хрумна, че ако е било истина,
това значи, че ако някога убие човек, то в съдебната зала
съдията може да попита: "Извинете, сър, да проверя нещо?
Заявихте ли, че сте смъртоносно оръжие три пъти подред?"
"Да, направих го." "В такъв случай сте невинен."
"Тя спеше, докато го казвам, но аз го казах."
Тя не е истинска.
Кучето оцеля.
Кога ще ми повярвате?
Така, от всичките ни проблеми,
а ние имаме много, ако мога да съм искрен,
мисля, че има един основен, от който произлизат останалите.
И това е неравенството по отношение на благосъстоянието.
Разликата между богати и бедни е лудост.
И май става по-зле.
И мисля, че всичките ни проблеми идват от там.
Смятам, че единственият начин
да се справим с това, е да наложим данъци на богатите.
Силно го подкрепям това.
Ходил съм на много протести по тоя повод.
И... и... и...
Преди няколко години...
си намерих работа.
За първи път в живота си получавах добра заплата.
И се оказах пак на протест, мислейки си:
"Данъци за богатите, данъци за...
Дали пък да не ги разглеждаме като индивидуални случаи.
Нека чуем какво имат да ни кажат.
Някои от тях сигурно са добри хора. Със златни сърца, ако щете."
Ще ви кажа истината, ясно? Започнах да снимам сериала "Тед Ласо".
Благодаря!
Много ви благодаря! Ще съм вечно благодарен за това.
Истински промени живота ми.
Преди това бях работил години наред.
Оказва се, че има голяма разлика, когато хората реално гледат продукцията.
И преди "Тед Ласо"
правех някакви неща, но нищо не се получаваше,
един вид, сбогувах се с 20-те си години, напълно лишени от смисъл.
Снимах "Тед Ласо". Той промени всичко.
Чувствам се привилегирован. Често хора идват при мен
и ме питат: "А сега накъде?" Какво ще снимаш?"
И понеже бяхте много щедри с мен,
сега ще ви издам ексклузивна тайна.
Но не може да я споделяте.
Понеже този стендъп няма да се излъчи скоро.
Бях в Ел Ей. Замислях сериал.
Много се вълнувам. Но не можете... Още не съм го продал, но предстои.
Е, ще ви кажа.
Следващият сериал, който искам да направя,
е сериал на име "Борба с дрога."
Вземате двама опитни ММА бойци,
давате им малко дрога преди мача,
половин час по-късно ги тикате в клетка и давате старт на мача.
Тръгват един срещу друг.
"Толкова си едър."
"Кожата ти е тъй стегната."
Съдията: "Хайде!" Бута ги един към друг,
но те само си душат вратовете
и стискат главата на опонента.
Съдията вика: "Спрете!". Те отвръщат: "Остави ни на мира".
И почват да се гушкат. И гушкат. И гушкат.
Не се пускат, само се гушкат.
И гушкат. И гушкат.
Падат на земята, все още гушкайки се.
Лежат там ръка за ръка, после поглеждат нагоре
и единият вика: "Това е клетка".
А другият казва:
"Като се замислиш, всичко ли е клетка?".
Благодаря ви!
Много благодаря! Писането на сценария върви добре.
Марк Кюбан е навит, ще видим.
Само предупреждавам, че следващите ми думи
ще са най-противоречивото нещо, което ще кажа тази вечер.
Затегнете коланите. И през това ще преминем.
А после става лесно, нали?
Но вижте, ще го кажа,
понеже смятам, че е важно човек да казва истината.
Повече не искам да се представям за нещо, което не съм.
Затова просто ще го кажа и ще бъде казано, ясно?
Обожавам мюзикъли. Ясно?
Обожавам мюзикъли.
Повече няма да се преструвам, че не е така. Обожавам ги.
Обожавам мюзикъли, но мразя пиеси.
Пиесите са скучни и всички го знаете.
Щом веднъж си гледал мюзикъл, трудно се задоволяваш с пиеса.
Веднъж щом си усетил величието на "Defying Gravity",
трудно е да се задоволиш с "Да бъдеш или да не бъдеш".
Говорите си. Пиесите са скучни. Скучни са,
а ако някой твърди друго, той лъже и вас, и себе си.
Чехов може да се разкара.
И Шекспир... защо още говорим за тая пу*ка?
Ходих да гледам "Ромео и Жулиета".
Пълно копие на "Уестсайдска история".
Уилям, мислиш, че няма да забележа, понеже си махнал щракането.
Хайде де.
И ако Шекспир е тъй гениален,
нека поговорим за сюжета на "Ромео и Жулиета".
Първите две действия биват. Разделени влюбени.
Не могат да са заедно. Жулиета иска да се омъжи за Ромео, баща й отказва.
Заключва я в спалня със свещеник и медицинска сестра.
Тя се вайка какво да прави. Свещеникът има идея.
Никога не е добър знак, щом свещеник каже на дете, че има идея.
Вика: "Имам една отрова, не съм я пробвал,
но съм сигурен, че ако я пийнеш, ще умреш за 48 часа,
ще те погребат, ще те оплачат,
ще те оставят в крипта. И после, след два дни,
Ромео може да довтаса, ти се събуждаш и бягате заедно."
Ако Шекспир е тъй изкусен автор, следващата реплика на Жулиета трябва да е:
"А дали някой няма и друга идея?
Това звучи умопобъркано."
"Не, Жулиета, винаги е най-очевидното.
Винаги е отровата с 48-часово действие."
"Дали да не се изнижем отзад?"
"Не, съжалявам, трябва да е 48-часовата отрова."
"Ще има и погребение?"
"Да". "А ако ме кремират?" "Твърде много мислиш, Жулиета."
Ходих да гледам "Хамлет" или "Макбет", не разбрах кое точно.
Гледах "Хамлет" или "Макбет", не мога да кажа точно,
но и двете не стават, ясно?
Толкова нисък беше критерият на хората за това що е забавление.
И по средата на "Хамлет" или "Макбет", без значение,
по средата един от героите казва следното:
"Е, да. И заекът - лъва."
И хората се смяха. А на мен устата ми се пенеше.
Минах по редовете: "Шегувате ли се, мамка ви?
Това вярно ви въздейства?"
Викам: "Идете на стендъп с отворен микрофон.
Чуйте как някой пита де ги перуанците.
Ще ви гръмне главата."
Вижте, чудесно знам, че един ден ще напиша пиеса
и този клип ще се ползва срещу мен.
Нека съм ясен: не съм казал, че не е забавно да я напишеш.
Голяма забава е. Просто са скучни за гледане.
Моля ви, елате да ми я гледате.
Мразя пиеси, обожавам мюзикъли.
Мюзикълът е като пиеса, където се случват разни неща.
Но колкото и да обичам мюзикъли, а то е много,
никога не бих участвал в мюзикъл.
И не защото не мога да танцувам и пея. Аз не си мога.
А защото, колкото и да обичам мюзикъли,
не мога да направя физиономията...
дето всеки актьор прави в началото на всеки мюзикъл,
без да иска, разбирате, самонаранява се.
Но понеже го заснемаме това, ще опитам заради вас, става ли?
Ще опитам физиономията. Всички сте гледали мюзикъли, нали?
Някои са глупави, други трудни, има дълбокомислени, някои са фриволни.
И всички те почват с актьор, излизащ на сцената с тая физиономия.
Ню Йорк, аз успях!
Мамка му, ще си повърна в устата.
Добре, стигнахме до момента, посветен на връзките.
Имаме ли женени двойки тук?
Толкова много.
Женени ли сте? От колко време?
Почти 30 години.
Почти 30 шибани години. Моите почитания.
Звучи ми като рекорд. Има ли кой да го бие?
Четиридесет и седем.
Ето четиридесет и седем шибани години ей тук!
Това е малко странно наддаване. Никой нищо не печели.
Н печелите уважението ни. 47, 30.
Вижте, няма да се подигравам на женените.
Към тях изпитвам единствено уважение.
Никога не съм бил женен.
Не съм се клел пред бога или властите, но вие сте.
И съм сигурен, че сте вярвали в това.
Към дадения момент.
Никога не съм се женил.
Истината е, че не съм и искал.
И едва наскоро ми просветна защо.
Мисля, че е заради комедията.
Мисля, че тя съсипа брака за мен.
Израснах, обсебен от стендъпи и сериали,
което значи, че цял живот виждам един стереотип за брака.
Мислех си, че бракът е
мъж да живее с жена в една къща,
а жената да не иска никога повече да прави секс с мъжа.
Нали разбирате? Всички сериали са от този тип:
"Дебора, защо не се чукаме?" Нали ме разбирате?
"Четвъртъци по NBC."
"Фригидната Фрида" се завръща", чат ли сте?
Все си мислех: "Ама аз обичам секса. Това звучи ужасно, защо го правят?".
Но напоследък говорих с доста хетеросексуални двойки,
хора с дълги връзки, и ги разпитвах
за интимния им живот, понеже съм извратен.
И не схващам основите на неангажиращия разговор.
И открих, че до голяма степен
този стереотип е наобратно.
Повечето мъже казваха: "Да, правим достатъчно секс."
Повечето жени не смятат, че правят достатъчно.
И причината да е толкова мъртвешки тихо е...
защото е истина.
Мамка му, това беше напрегнато.
Тъй че, ако това е ситуацията, а тя определено е,
защо е такава? За щастие, имам си теория,
иначе това нямаше да води наникъде.
Мисля, че е така, защото сексът е странен. Странен е, конкретно както аз го правя.
Като...
Хора, кучето оцеля. Не, вижте.
Сексът е странен. Особено началото му.
Намирам началото за много стресиращо.
Според мен сексът е като да вземаш екстази.
В началото все ми е нервно.
"Боже, дано всичко е наред."
Започна ли да го правя: "Ама защо не го правя постоянно това?"
И това е така, понеже има две много различни състояния, ясно?
Едното е да си човек. Другото е да си животно.
И преходът между двете състояния е голям.
И всички трябва да го направят.
Представете си говорител в TED Talk.
Някой говори в TED Talk.
Казва: "О, да, Вселената" и тъй насетне.
Същият този човек само няколко часа по-късно
може да е ей така.
Аз не го правя така.
Само се опитвам да илюстрирам, не че...
Не съм така. Това е просто преувеличено.
Всички трябва да го правят. Умните хора. Един ден Алберт Айнщайн казва:
"E = MC на квадрат", а после е ей тъй...
Голям скок от едното състояние в другото.
Затова смятам, че най-голямото унижение е да ти откажат секс.
На среща си с някого, грешно си разчел сигналите,
започваш: "Опа, време е за животното!"
Туряш си лапите и маска на маймуна, подемаш скока,
а тя: "Какво мислиш, че правиш?"
А ти: "Съвсем нищо. Нищичко!
Абсолютно нищо. Наслаждавах се на разговора. Още приказки, моля.
Все едно гледах пиеса. Много ми хареса."
И затова си мисля...
в началото на връзката за мъжа е лесно
да започне секса, понеже не ви познава.
Можеш да си кажеш: "Аз съм голямо, силно животно.
Голям, силен маймуночовек."
Правиш скока и инициираш секса.
Но когато вече си бил с някого, да речем...
три седмици...
всеки път, като се каниш за скока, част от теб си мисли:
"Аз съм голяма и силна маймуна.
Голяма, силна маймуна, ама тя ме видя да плача
на финала на Великото британско шоу за печене.
Онези красиви кифлички."
Та, не съм се женил, ясно? Но май съм бил...
в повечето познати на човека видове връзки.
Кратки, средно дълги, дългосрочни, на кредит.
Най-далеч стигнах миналата година - живеех с някого,
а да живееш с някого, си е голяма работа,
понеже преди това смятах, че да имаш гадже,
означава да се срещаш с някого 3-4 пъти седмично.
И като се видите
им показваш четирите процента от себе си,
дето стават за пред хората.
И като усетиш как останалите 96% почват да кипват,
казваш: "Прекарай си чудесно, пак ще се видим."
Търчиш у дома, затваряш се и почваш да регенерираш.
А тя беше в дома ми. На втория ден останалите 96% бяха навсякъде.
Помисли ме за побърканяк, защото готвя всичко в уок тиган.
Ама, ако става за запържване,
става и за овесени ядки.
Имам си и система за обличане, която я побъркваше.
Ще я споделя с вас и тя ще промени живота ви.
Ето така се обличам, нали? Вечер, като приключа с дрехите,
ги събличам и ги пъхам в пералнята.
Като се напълни, пускам я.
После местя всички в сушилнята, пускам я.
Когато и това е готово, се обличам директно от нея.
И цикълът си продължава.
Не си губя време от живота с посредници, наречени "чекмеджета".
Не вземам всичките дрехи. "Бързо, трябва да скрием другите дрехи.
Ще имаме гости.
Ако видят, че имаме и други дрехи, ще ни убият.
Не бива да знаят
за другите ни дрехи.
Бързо, крий ги, занеси всичко горе!
Скрий ги и ги сгъни, сложи ги в кутии.
Не бива да виждат, че имаме и други дрехи."
"Боже, трябва ми една от другите дрехи.
Ще взема да се кача горе, да отворя кутията и да разгъна нещото."
Години и години спестено време.
Знаете ли как спечелих две награди "Еми"? Имах шибано време!
Та, сега съм необвързан.
Необвързан съм по избор. Нейния избор.
Не, всъщност беше взаимно.
Заедно стигнахме до заключението, че съм гадняр
и тя ще се омъжи за бившия си.
Но... Не, няма проблем, тя почина.
Това ли е, което ви радва?
Какви странни хора.
Шейсет и девет.
Още 45 минути от това. Шейсет и девет. Секс позата.
Шейсет и девет. Позата.
Не е за мен. Мразя я.
Ако се чудите, никой не попита.
Но все пак ще ви кажа. Мразя 69, мразя я.
И ще ви кажа защо.
Не мога да си гладя корема и да се удрям по главата едновременно.
Това е секс. А не шибаният "Сирк дьо Солей"!
Да, важно е да се споделя, но може да се редувате.
69 винаги свършва в 11.
Двама души, легнали един до друг, смрадливи и засрамени.
Повече ми допада 16...
което е секс един до друг с бременна дама.
Не знам това става ли.
Мамка му, по дяволите.
Май трябва скоро да приключваме.
Последното, което искам да ви разкажа,
говорих за любовта и връзките.
Нещото, което не ви казах, е, че веднъж наистина,
лично изпитах какво е да се влюбиш от пръв поглед.
Бях на един купон. И тази жена се обърна,
погледнахме се в очите. И си викам: "Майка му стара, влюбих се."
Любовта от пръв поглед съществува, нали?
Ако сте двойка и не кимате в съгласие, пътуването до вкъщи ще е тегаво.
"Чу ли го какво рече?" "Да, чух."
"Не го бива с импресиите, май е изчукал куче."
Честно, срещнах я, погледите ни също.
Унизително е какво си мислех.
Като я видях, първата ми мисъл бе:
"О, нищо няма значение.
Може да живеем на полето и да се храним с плодчета."
Събрахме се. И тази жена,
тя е наполовина ирландка, наполовина китайка,
тоест невероятно красива, не мога да правя импресия за нея.
"Къде са всички ирландо-китайци?" Как да е.
Събрахме се, бяхме влюбени. Мисля, че това е любовта. Така ли е?
Любовта е да си пишете по цял ден ли?
Писане, писане, писане, писане.
После, ако в даден момент, тя не отговори веднага
на твое съобщение, ти мигновено решаваш, че си има любовник.
"Добре, не отговори. Сигурно има чеп в себе си. Добре.
И тоя чеп превъзхожда моя. Най-сетне е доволна. Ясно.
Или има още един чеп, та и ръцете й са заети.
Не може да пише. Ясно.
В устата си сигурно има още един,
иначе щеше да каже на Сири да ми пише.
Знаех си. Аз съм идиот."
После, 25 минути по-късно, тя отговаря:
"Извинявай, миличък, бях на фитнес." "Добре, малко съм досаден."
Това ли е любовта?
В тоя тип любов има истинска лудост.
Препрочитам съобщенията ни.
Мисля си: "Туй любовни бележки ли са, или смъртни заплахи?"
Какви шантави неща си казвате само:
"Нямам търпение да съм пак с теб. Да те целувам.
Да съм ти отгоре. Да ти сцепя кожата
и да я нося като одеяло с ръкави."
Губите си акъла. Лежите си в леглото:
"Може да не идем на работа днес, нали?"
"Да, няма нужда, ние сме влюбени."
Шефът ти си седи в офиса и се чуди къде си.
"О, той е влюбен, не може да дойде." "Платен отпуск за него тогава!"
А и ставаш някак мръсен.
Лежиш си там: "Не напускай леглото.
Не се къпи.
Може да си лежим и да си менкаме катетъра.
Сокче от боровинки, ангелче?"
Значи няма да ви шокирам като кажа, че тая връзка приключи.
И като приключи, говорих със сестра ми.
Тя ми е пълен антипод.
Омъжена, с деца, щастлива.
И я питам: "Сбърках ли?"
Отвърна: "Брет, бъркаш с всичко."
"Сбърках ли с любовта?", казах.
Тя каза: "Разбира се."
Каза: "Любовта е...
да намериш сродна душа.
И да си в покой и със себе си."
Отвърнах: "Определено не е било любов.
Беше пълен кошмар. Даже май не спах."
Мислих доста и подозирам,
че вероятно е права.
Но ако сестра ми е права,
това значи, че любимите ви песни за любовта
изобщо не са за любов.
Те са песни за зависимости.
Песни за Бисквитеното чудовище.
Разбирате ли? Знаете ги.
Песни като: "Любовта ни е въртележка,
къщата гори, да си отрежем пишките."
Схващате ли?
Понеже, ако сестра ми е права, всички любовни песни трябва да са:
Тъй ми е удобно на дивана с теб,
да си гледаме сериала поне за час,
дори за два,
а ако до късно си в офиса,
не ще те критикувам,
понеже вярвам в теб и любовта ни,
а за теб пенисът ми е съвсем наред,
съвсем в нормалния разред...
Много благодаря, Ню Джърси! Лека нощ!
Брет, велико шоу. - Мерси, Мери!
Знаеш ли дали Червената катерица дойде?
Не, Брет, нямаше я.
А Големия мечок? - Не.
Лудата оранжева птица?
Хотдога? - Не, Брет.
Е, поне Бъди Джи беше тук.
Брет, обсъждахме го. Тези твои приятели, те не са истински.
Добре.
Ще се видим в ресторанта. - Да.
Добре.
Великолепно шоу, Брет! Беше фантастичен!
Беше просто прекрасен!
Да, добре. - Толкова нецензурни думи. Беше супер!
Да, отиваме в ресторанта да празнуваме. Хайде!
Не те бива с импресиите. - Ой, не бъди груб!
Тръгваме. - Изчезваме. Дръж се добре.
Ще се видим в ресторанта.
Ей. Справи се добре.
Благодаря, Бъди Джи.
Не мислех, че ще дойдеш. - Сериозно ли?
Не бих го пропуснал за нищо на света. Хайде.
Да идем да хапнем. Хайде.
Добре.
Хайде, Бъди.
Превод на субтитрите: Ния Узунова