Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL HBO
Vždycky jsem obdivoval americký stand-upový speciály.
Official YIFY movies site: YTS.MX
To, jak ten bavič vždycky vypadal tak cool.
Kouřil cigáro, i když normálně nekouří.
DRUHÁ NEJLEPŠÍ NOC VAŠEHO ŽIVOTA
Dorazil před narvaný místo konání, naprosto bezstarostně.
Hele, já to chápu.
Život běží rychle, tak musíte chodit pomalu.
Ale teď nadešla moje chvíle.
Chvíle na můj první speciál.
Chvíle na to, abych zazářil. „Ahoj, zlato. Jak se má máma?“
Chvíle na to, abych všem ukázal, co do prdele umím.
Brette, jedem. Jdeš na to. No tak.
Nevím, proč jsem řekl, že to udělám. Já nechci.
Je tam moc lidí. Nechci dělat speciál.
- Dělat speciál je šílený. - Seber se.
DRUHÁ NEJLEPŠÍ NOC VAŠEHO ŽIVOTA
Jak jsem říkal, nadešla chvíle, abych jim ukázal, kdo jsem.
Hej! Ať se ti daří, Brette.
- Díky, Buddy G. - Prostě se bav!
Na tom nejlepším místě na světě, v New Jersey.
Jak je, New Jersey?
Tak fajn. Začnu tím, že se vám představím.
Jmenuju se Brett Goldstein. Je to moje pravý jméno.
A v Londýně v Anglii, odkud pocházím, je to dost exotický jméno.
Žádnýho Bretta Goldsteina nikdo nezná.
Přijel jsem na východní pobřeží. Víte, kdo zná Bretta Goldsteina?
Úplně každej.
Každej zná Bretta Goldsteina, a nejen to,
Brett Goldstein je taky jméno kluka,
co vás poprvý vyprstil na letním táboře.
Takže...
jsem tady jenom proto, abych zachoval důležitou tradici.
Díky, že jste mě pozvali.
Do Ameriky jsem poprvý přijel před pár lety, jo?
A poprvý jsem sem přijel dělat stand-up,
ale nevěděl jsem, jestli zapadnu do americký komediální scény.
Byl jsem v L.A. a šel jsem do klubu Comedy Store,
omrknout stand-up show, abych viděl jaký to je.
A všechny čísla, co jsem viděl, byly naprosto skvělý,
ale ta úroveň sebevědomí byla dost přes čáru.
Každej vešel na scénu jako: „Jak je, hovada?“
A pak začali s takovým jakoby rasovým profilováním.
Jako: „Jak je, hovada? Kde jsou moji Peruánci?“
Já jsem Angličan, jasný?
Takže dělám stand-up jako sex.
Můj instinkt je vylézt na pódium a říct:
„Promiňte.
Moc díky, že mi to dovolíte.
Slibuju, že to nebude trvat dlouho.
Sklopím hlavu. Spolu to přetrpíme.
Nemusíme se dívat do očí. Je nám oběma stejně trapně.
Není nutný mi za to platit, jsem rád, že mi to vůbec dovolíte.
Já zaplatím vám.“ To je přehnaný.
Po vaší zemi už jsem byl na tour všude. Viděl jsem všechny turistický atrakce.
Jako třeba chlapa masturbujícího před CVS
ve slunném úterním odpoledni.
Ale viděl jsem i špatný věci.
Byl jsem všude. Viděl jsem všechno.
Byl jsem v Bílým domě, jako určitě i vy všichni.
Možná to nevíte, ale před pár lety
byli lidi z Teda Lassa pozvaní do Bílýho domu.
Jo.
Byla to...
jiná doba, v Bílým domě bylo jiný herecký obsazení.
Víte, jak tam bylo tamto herecký obsazení,
pak tam bylo jiný herecký obsazení, a pak to starý dostalo další sérii.
No, bylo to to prostřední obsazení, a to, že nás pozvali, bylo fakt něco.
Ale jednu věc jsem nevěděl. Prý je to kvůli daňovým poplatníkům. Dobrá práce.
Hostům totiž nedávají pořádně najíst ani napít,
protože by to bylo plejtvání peněz daňových poplatníků. Což je ctnostné.
Jen bych si přál, aby nám to řekli předem,
protože jsem se nenajedl ani nenapil,
protože jsem myslel, že si budeme žít jako králové.
A moc dobře si uvědomuju, že ta budova existuje
z přesně opačnýho důvodu.
Byli jsme tam devět hodin.
Když to bylo osm hodin, seděl jsem s prezidentem
a říkal: „Vážně? Jenom lok vody.
Prosím, pane.
Dovolte mi si zavolat donášku.“
Co jsem vám ještě chtěl říct, s čím se můžete ztotožnit?
Znáte to... že jo?
Znáte to, když hostujete v Sezame, otevři se, že jo?
Všichni to dobře známe.
Byl jsem v jednom díle Sezame, otevři se a něco vám řeknu, zcela bez ironie.
Není to vtip. Myslím to naprosto vážně.
Byl to nejlepší den mýho života.
Což je super, ale od tý doby musím dál žít.
A abych byl úplně upřímnej,
většinu dní si říkám:
„Jako, co to má do prdele za smysl?“
Když jsem byl v Sezame, otevři se, lidi mi říkali:
„Nic lepšího neexistuje.“
Pak jsem šel do Bílýho domu. Nic lepšího vážně neexistuje.
Ano, potkal jsem prezidenta, ale není to Pták Buk.
A fakt se obávám, že jestli někdy budu mít dítě
a jednou se mě zeptá:
„Byl den mýho narození nejlepším dnem tvýho života?“
Budu jako: „Ne...
samozřejmě že ne.
Kurva, potkal jsi Elma?
Protože já jo.
Ty arogantní hovado.
A kdyby nám Joe Biden nabídnul pálivý křupky Cheetos,
byl bys číslo tři.“
To zajímavý na Sezame, otevři se... To je ale věta.
To zajímavý, tak nějak...
Představoval jsem si, kdo bude můj oblíbenec,
ale když jsem tam pak šel, nebyl to on.
Můj oblíbenec byl nakonec Keksík.
Což jsem nečekal.
Keksík mě fakt překvapil, jako: „No do prdele, jsi fakt vtipnej.“
A po cestě domů jsem si říkal: „Proč jsem měl Keksíka tak moc rád?“
A pak jsem se nad tím zamyslel:
„Ach, to proto, že Keksík je závislák.“
Ale poznáváme ho v době, kdy je s ním furt ještě sranda.
Jako, za pár měsíců už se s Keksíkem kámošit chtít nebudete.
Z Keksíka bude brzo noční můra.
Ale právě teď je to ten nejlepší Keks, chápete?
Jako, fakt myslím, že by měli udělat díl
Sezame, otevři se, kde se Pták Buk vrátí do svýho hnízda
a prachy, co měl pod ním schovaný, někam zmizely.
Vede od toho cestička z drobků.
A Keksík jde do kuchyně, rozsvítí
a všichni tam stojí v řadě a Elmo říká: „Elmo myslí, že máš problém.“
Tohle jsem měl říct hned na začátku.
Miluju vaši zemi.
To se musí říkat. Miluju vaši zemi.
Jo. Fajn.
Miluju vaši zemi. Nic víc dodat nechci.
Nic víc dodat nechci. Všechno vypadá... dobře.
Nic víc dodat nechci.
Jen jednu věc. Jenom jednu. Je to fakt maličkost.
Všechno ostatní je perfektní. Nic bych neměnil.
Jen jedna maličkost, a určitě je to otázka kultury.
Nechápu vaší situaci se záchody.
Klidně řekněte, že jsem staromódní,
ale fakt vás nepotřebuju vidět srát.
Nechápu, proč vaše dveře od kabinky zakrývají jen torzo, nic víc.
Takže můžete vidět péro a koule a hovna a ksicht,
ale ne hruď, protože to by bylo nechutný.
Ne, máte pravdu.
A kdyby to nestačilo, nepanikařte, protože je tam vždycky taky
obří vertikální mezera, odshora dolů, takže vážně vidíte všechno.
Na každým záchodě, na který vejdu, se dívám do očí chlapovi, co tlačí.
„Ahoj. V pohodě, kámo? Vypadá to, že potřebuješ víc vlákniny. Dobrý?“
A občas máte štěstí a je to záchod,
kde je jenom místnost, co má zdi a dveře,
ale je tam zámek, kterej je jenom tlačítko,
který zmáčknete, a netušíte, jestli to znamená, že je zamčeno.
A ten záchod je vždycky děsně daleko.
Vždycky jste jako: „Je to bezpečný?“
A jestli je zamčeno zjistíte jedině tak, že to odemknete, takže...
Buď je permanentně zamčeno, nebo odemčeno.
Je to jako Schrödingerovo sraní.
V Anglii, když se nám chce na velkou, jdeme do bankovního sejfu
v ponorce pod hladinou Temže...
přesně jako to zamýšlel Winston Churchill.
Dvě věci, jenom dvě.
Všechno ostatní je perfektní. Nic bych neměnil.
Jen jedna maličkost, a určitě je to otázka kultury.
Snad si to nevyložíte zle,
ale způsob, jakým Američani ukončují telefonický hovory,
mi přijde agresivní a moc prudký.
V Anglii trvá ukončit hovor asi 25 minut.
Telefonáty ukončujeme takhle: „Moc děkuju.
Bylo to moc fajn. Všechny pozdravuj.
Jo, super, jo, pokecáme zítra.
Jo, všechny moc pozdravuj. A dobrá práce.
Jo, jo, jo, dobře. Ne, dobrou noc tobě.
Dobře, měj se, všechny pozdravuj. Jo, díky moc.
Jo, fajn pokec, mockrát díky.
Díky, měj se hezky. Dobře, díky.
Díky, dobře, díky, měj se.“
V Americe získáte informaci a řeknete: „Jo.“
Pokaždý, když telefonuju s Američanem,
hovor skončí a já mám pocit, že jsem provedl něco hroznýho.
Okamžitě mu píšu: „Jsme v pohodě?“
A on vždycky odepíše: „V pohodě.“ A nic víc, žádná pusa.
A já si říkám: „Do prdele, je to horší, než jsem myslel.“
A hned píšu: „My se rozcházíme?“
A on na to: „Jsem tvůj účetní, co to meleš?“
A já: „No, proč se chováš jako taková kunda?“
Ach, božínku.
Božínku, božínku, zaměřme se na to, co se právě teď stalo.
Jen tak jakoby nic jsem řekl to slovo na K.
Když jsem přiletěl na letiště, říkali, že jestli to udělám,
tak mě možná deportujou.
Protože Američani si prý myslí, že je to špatný slovo.
Zvládneme se nad to povznést, být stateční a promluvit si o tom?
Co to s váma kundama do prdele je?
Kunda je moje oblíbená část lidskýho těla.
Proč ji neoslavujete?
V Anglii to slovo používáme na všechno.
Jo, můžeme ho použít tak, že to zní hnusně, jako: „Co je to za kundu?“
Ale, když vidím svýho nejlepšího kámoše, řeknu: „Kundo!“
Protože ho mám děsně rád. Chápete?
Má spoustu různých nuancí. Můžete ho použít při spoustě příležitostí.
Je tím, čím je sněhová vločka pro Inuity.
Jako, představte si, že jste byly večer pařit s kámoškama,
přijdete domů
a váš manžel konečně vyndal nádobí z myčky
a nechal vám vzkaz: „Nemáš zač.“
A vy si řeknete: „Ty malá kundo.“
Nebo, když konečně potkáte manželčina kámoše Svena,
se kterým chodí v jednom kuse hrát tenis,
a o kterým přísahala, že je gay, ale když ho konečně potkáte,
jste jako: „Tahle kunda?“
Doufám, že teď konečně chápete, proč jsem na tuhle tour vyrazil.
Snažím se do Ameriky přivést kundu.
Jo, takže...
Je to vlastně důležitá práce.
Chtěl jsem tuhle show nazvat Mise kunda.
Ale úplně všichni, co znám, mi radili, ať to nedělám.
Je to trochu jako ta fráze:
„Ta ale vypadá.“ Nevím, jestli to tu máte.
Můj táta...
Nebude mu vadit, že to říkám. Točíme to. Bude pyšnej.
Můj táta je děsnej perverzák a...
kdybyste někdy potkali mýho tátu a šli s ním ven,
bude celou noc ukazovat na atraktivní ženský
a říkat: „No do prdele.“
„No do prdele.“
„Ta ale vypadá.“
O devět měsíců později jsem se narodil.
Tři věci, jenom tři.
Všechno ostatní je perfektní, nic bych neměnil.
Jen jedna maličkost, a určitě je to otázka kultury.
I když je to tu báječný, a je to tu vážně báječný,
ale, abychom byli upřímní, občas je to tu trochu zneklidňující.
Ne vždycky si připadám v bezpečí.
A...
Něco se mi stalo v New Yorku. Určitě se s tím ztotožníte.
Bylo to před pár dny.
Byl jsem venku s kámošem. Bylo zhruba 0:30.
A rozloučil jsem se a šel na metro zpátky do hotelu.
A metro bylo narvaný. Spousta lidí.
A můj vlak zajel do stanice
a všichni z mýho vagónu vystoupili, kromě mě a jednoho dalšího člověka.
Jak se dveře zavíraly,
pocítil jsem ohromný nutkání se na něj otočit a říct:
„Teď tě kurva zabiju.“
Jako, neudělal jsem to, ale cejtil jsem to, fakt silně.
Říkal jsem si: „Možná jsem tu už moc dlouho.“
Tuhle další část nemám, jak na to napojit,
takže si prostě dám chvíli pauzu.
Moje máma je fakt sexy.
Mám sexy mámu.
Mám žhavou, sexy, vnadnou, nádhernou mámu.
„Pověz nám, proč chodíš na terapii, Brette.“ Mám...
Mám žhavou, sexy, vnadnou, sexy, vnadnou, nádhernou mámu.
A hele, nebuďte znechucení tím, že to říkám.
Nejsou to moje slova.
Jsou to slova úplně každýho, kdo moji mámu kdy potkal.
Problém je, že ji potkají, a pak jdou za mnou
a říkají: „Proboha, akorát jsem potkal tvoji mámu. Je tak sexy.“
A do dneška
netuším, co na to mám odpovědět.
Mám říct: „Kurva jo!“
„To si kurva piš.“
„Viděl jsem ji nahou, kámo.“
„Sice už je v důchodu, ale ty její kozy furt fungujou.“
„Plácnem si, plácnem si.“
„Byl jsem uvnitř ní, víš, co myslím?“
Ach, ne.
Jaká ostuda. Moc se omlouvám. A to to byl večer vážně na úrovni.
To je ale ostuda.
Vážně se mi to děje hrozně často,
že když mi to říká někdo, kdo nemá tak sexy mámu, říkám si,
jestli mu mám říct: „A tvoje máma má skvělý charakter.“
Jste fajn publikum, New Jersey. Fajn publikum. A vypadáte...
Taky jsem mírně vyvedený z míry dítětem...
v první řadě. Jsi dítě?
Jsi lidský dítě?
Jo.
- Kolik je tomu dítěti? - Dvanáct.
Tobě je 12? Dobře. No, hodně se toho naučíš. A...
A rád tě vidím.
A až budeš o tomhle dni jednou mluvit se svým terapeutem, pamatuj...
pamatuj, že jsem to myslel dobře.
Díky, že jsi přišel.
Ale vypadáš inteligentně
a vypadáš, že sneseš i vážný věci.
Přesně proto jsi podle mě přišel na komedii, že jo?
Můžeme mluvit o vážnejch věcech, nasrat.
Tak, hele, v posledních pár letech se toho děje hrozně moc, že jo?
Měli jsme pandemii, války,
a úplně nejhorší je to, že jsme měli muže.
Muži jsou zlí!
Muži jsou jako: „A sakra.“ Muži jsou zlí.
A myslím, že celkem vím, co se momentálně děje s hnutím Time’s Up
a Me Too a Not You As Well.
A hele, řeknu vám pravdu. Nevadí mi vám ji říct.
Vypadáte všichni jako chytrý lidi. Já vám kurva řeknu pravdu.
Já vždycky věděl, že muži jsou zlí.
Jo, protože se každý úterý tajně setkáváme a chlubíme se tím.
V CVS. Ale...
Ale nevěděl jsem, že jsou tak hrozně zlí.
A čím víc o tom čtu a slýchám, tím víc je mi tak nějak trapně,
když se mám lidem představovat. Tak nějak chci říct:
„No, zcela zjevně jsem muž, ale nejsem... nejsem muž.“
A došlo mi, že takový to musí být pro Němce.
Posledních 75 až 80 let. Protože vždycky, když někoho potkáte, řeknete:
„No, zcela zjevně jsem Němec, ale nejsem... nejsem nacista.“
A lidi na to: „Jsi si jistej?
Protože máš blond vlasy, modrý oči
a jsi hrozně efektivní.“
A vy na to: „Ne, ne, plácám si s lidma s rukou rovně nahoru.“
Tak je poznáte. Podle toho, jak si plácají.
Jen se zeptejte Elona.
Ale zhoršuje se to.
Každý den něco čtu a mám pocit, že jsem ve špatným týmu.
Je to trapný. V Japonsku se některý chlapi začali ženit s polštáři,
protože nezvládnou bejt s ženskou. Co se to kurva děje?
A hele, moc dobře vím, že to, že o tom tady na pódiu
vůbec mluvím, je problematický.
Protože, bacha, spoiler, jsem muž.
Některý z vás si možná říkají: „Co má za lubem?
O co tomu zvrhlýmu hovadu jde?“
Je to, jako kdyby sem přišel Darth Vader a řekl: „Stormtroopeři jsou zlí.
Pojďte všichni do Hvězdy smrti. Se mnou jste v bezpečí.“
Líp už ho nenapodobím.
Makal jsem na tom půl roku.
Řekl bych, že je to horší a horší.
Ale všechno to s muži mě hrozně stresuje. Vážně hrozně.
A čím víc o tom s lidma mluvím,
čím víc o tom slýchám a čtu, říkám si:
„Podle mě tohle nemá jiný řešení, než...
myslím, že budete muset zabít všechny muže.“
A nemusí to být nechutný nebo hnusný.
Vezmete hromadu porna, sex-roboty a polštáře,
hodíte to do oceánu, a muži se sami zařadí do fronty.
A hele, říkám to veřejně, protože doufám,
že až se jich budete zbavovat, necháte si mě jako maskota.
Budu vážně hrozně hodný. Budu vařit a uklízet
a ani nepípnu.
A pokud se ve vaší společnosti, složený jenom z žen,
rozhodnete, že se chcete rozmnožovat, samozřejmě nebudu mít sex,
nechci, neříkám si o to.
Ale kdybyste se chtěly rozmnožovat, stačí kývnout
a já nechám na bezpečným místě malinkej kelímek spermatu.
Tohle je pro mě jako pro Angličana zajímavý zjištění.
Můžu říct „kelímek spermatu“ a vy myslíte, že je to okouzlující?
„Kelímek spermatu“ s anglickým přízvukem zní jako dětská knížka.
„Malý kelímek spermatu, který to dokázal“.
S americkým přízvukem to nefunguje, jako:
„Nechám jí kelímek spermatu.“ A vy na to: „Proboha.
Prosím, pane, to nedělejte. Prosím, ne, nechte si svoje sperma pro sebe, mladíku.“
Nikdy jsem neviděl Panství Downton, ale vím, že tady je hrozně populární.
Předpokládám, že v každý epizodě je: „Vaše lordstvo, kelímek spermatu.“
„Co si dáme na Díkuvzdání?“ „Kelímek spermatu.“
„Ach, brzy bude křest...“ No, to je fuk.
Myslím, že toxická maskulinita existuje. Je to reálná věc.
Rozhodně u chlapů z mojí generace a u těch starších.
Protože nás vychovali, abychom nebyli otevřený a zranitelný,
protože je to špatný a slabošský.
Jedna z mála věcí, jak proti tomu můžeme bojovat,
je podle mě to, že se musíme naučit, jak se víc svěřovat.
Ale... už jste se někdy svěřili kámošovi,
a on se pak zase svěřil vám, a pak jste si říkali:
„Proboha. Kéž bychom se nikdy nesvěřovali.“
Protože mám bývalýho kámoše.
Mám bývalýho kámoše, bývalýho kvůli našemu svěřovacímu sezení.
Znám ho celej život.
Chodili jsme spolu do školy, vyrostli jsme spolu.
Je pro mě jako rodina. Položil bych za něj život.
Kdybychom se potkali teď, kamarádi asi nejsme,
ale vyrostl jsem s ním, takže je rodina.
Položil bych za něj život.
Je to typ chlapa, o kterým řeknete, že má zlatý srdce.
Což nikdy neřeknete o někom, kdo má zlatý srdce.
„Zlatý srdce“ je fráze jako „Můžu bejt upřímnej?“
„Můžu bejt upřímnej“ nikdy nekončí dobře,
Po „můžu bejt upřímnej" nikdy nenásleduje „miluju tě“.
Po „Můžu bejt upřímnej“ následuje něco jako:
„Kvůli zvukům, který děláš při jídle, se chci zabít.“
Každopádně, kámoš ze školy, znám ho celej život, zlatý srdce.
A před pár lety mi došla jedna věc.
A říkám: „My dva o sobě nic nevíme.
Nic o sobě... Vyrostli jsme spolu.
Nikdy o ničem nemluvíme. Co kdybychom něco zkusili?“
Říkám: „Pojďme ven, dáme si pár drinků
a zkusíme si pokecat o tom, jak se cejtíme a tak.“
A on na to: „Prožíváš nervový zhroucení?“
A já na to: „To teprve uvidíme.“ A...
šli jsme ven, dali jsme si pár drinků a já začal.
Řekl jsem nahlas něco, co jsem v životě neřekl.
Mluvil jsem o svojí tehdejší přítelkyni a řekl jsem:
„Myslím, že ji miluju. Mám pocit, že ji miluju,
ale jakmile jdu ven, pořád mě přitahují jiný lidi.
Nevím, jestli je to normální, přirozený,
nebo jestli to znamená, že ji nemiluju.“
A on na to: „Jo.“
Řekl: „Jo, vlastně vím, co myslíš.
Někdy...
když je to s manželkou k nevydržení, jdu během pauzy na oběd do centra,
jdu do zadní uličky a nechám si tam vykouřit od šlapky.“
A já na to: „Jo...
Je to podobný. Podobný.
Podobnej příběh. Chápu, jak ses od mýho příběhu dostal k tomu svýmu.
Je to podobný.“ A pomyslel jsem si, že vlastně nevím, co říct.
Vážně mě zaskočil.
Jako, asi bych ho neměl zostuzovat.
Stud ho dohnal do tý boční uličky.
Ale na druhou stranu jsem slyšel,
že my chlapi se máme upozorňovat na to, co děláme špatně.
Tak jsem mu řekl: „Hele... kámo...
,šlapka‘ se neříká.“
Takže, hele...
Obávám se...
že můj strach ze ztrapnění...
je mnohem větší...
než můj instinkt pro záchranu života.
V mojí ulici žije jeden pes.
A toho psa mám fakt rád. Je to hodnej pejsek.
Nežije na ulici. Bydlí v domě.
Má spolubydlící. Bydlí s jednou paní.
Ale někdy je ten pes na ulici. A toho psa mám fakt rád.
Je to hodnej pejsek. Takže vždycky, když ho vidím,
zastavím se a... co za slovo použijete?
- Pomazlit. - Pomazlit. Řeknete „pomazlit“, že jo?
Mám na vás všechny dotaz.
To vám došla slovesa?
Jako, je to mazlíček.
Svýho psa taky nepejskujete, ne?
To zní fakt blbě.
Jako: „Chceš zajít na farmu a prasit s prasatama?“
„Ne, díky, Američani, díky.“
Je to nechutný.
Každopádně, toho psa mám rád. Takže když ho vidím,
zastavím se a poškrábu ho. To zní taky blbě.
To je horší. Ne, hele, kdykoli...
Zastavím se a sáhnu na něj.
Já ho... podrbu. Položím svoje ruce na toho psa.
Ne, vy ne, to... nejsem... nedívejte se na mě tak.
Nechci, abyste si z show zapamatovali:
„Neumí imitovat a myslím, že ošukal psa.“
Mezi mnou a tím psem nic...
Je to platonický, jasný?
Aspoň z mý strany, nevím, co ten pes.
Nevkládám mu slova do...
Do úst mu nic nevkládám, jasný?
Nemůže bejt chlap se psem kamarád bez toho, aby šlo o sex?
Podle mě jo.
Jasný? Takže, když toho psa vidím, zastavím a zamávám mu, jasný?
Jen mu z dálky zamávám.
A jednou jsem šel po ulici, viděl toho psa s tou paní,
a že pokecám. S tou paní, ne se psem.
A ta paní říká: „Jdu si něco zařídit.
Máte chvíli čas? Chcete vzít psa na procházku?“
Já na to: „Hrozně rád.“
A bylo to poprvý, co jsem s ním měl bejt sám,
což rozhodně můžu, mám na to papír.
A měl jsem toho psa na vodítku.
A šel jsem s ním do parku.
A šel jsem rovnou doprostřed parku.
A pak jsem mu sundal vodítko
a ten pes okamžitě vyrazil
přímo k hlavní silnici.
A kolem byla hrozná spousta lidí
a já si říkal: „Ach, nechci dělat scénu.“
Jako, jeden z mejch největších strachů je, že by se ze mě stal virální GIF, jako:
„Do prdele!“ Chápete?
Tak jsem si říkal... říkal jsem si: „Prostě ho nechám umřít.“
Říkal jsem si, že jí prostě řeknu: „To auto se objevilo zničehonic.“
Ale neobjevilo. Byla to hodně rovná silnice.
To auto jsem viděl asi na půl kilometru.
„Neslyšel jsem ho přijíždět.“
Nebylo elektrický. Byl to benzíňák.
A díky tomu jsem si uvědomil, že bych fakt neměl mít děti.
Protože kdybych měl malý blbý dítě...
Kdybych měl malý blbý dítě a šel s tím malým blbým dítětem ven
a moje blbý dítě by někde dělalo bordel
a někdo by byl jako: „Čí je to?“ Já bych byl jako...
„Netuším, je to hrozný dítě.“
A bylo by jasný, že je moje. Bylo by děsně chlupatý.
Malý vlkodlačí dítě, co pobíhá kolem jako Eddie Munster.
„Vážně ho neznáte?“ „V životě jsem ho neviděl.“
„Proč vám říká ,taťko‘?“ „Slez ze mě, Brette juniore.“
Hele, New Jersey...
slyšel jsem, jaký zvuky vydáváte, takže vám to musím říct...
jinak byste si neužili zbytek show.
Ten pes přežil.
Fajn.
Dobře. Ano.
Myslíte si, že jste drsňáci, ale pak nezvládnete příběh,
ve kterým mohl umřít pes. Ten pes je zcela v pohodě, jasný?
Ve skutečnosti ten pes běžel takhle
a pak běžel takhle a byla to super procházka.
A pak jsem ho vzal domů a pomilovali jsme se, jasný?
Oba jsme si to užili.
Proč myslíte, že mám tak chlupatý dítě?
„To nebylo nutný. To nebylo nutný.“
Moc se omlouvám. A to to byl večer vážně na úrovni.
Copak? Můj biceps?
Jo, no...
Ne, já posi... Jo, posiluju.
Musím, protože musím děsně dlouho držet tohle.
Jo. Můžeme o tom mluvit, jestli chcete.
Fajn, jo, chodím do posilky.
Chodím do posilky. Za ni se omlouvám. Chodím do posilky. Budu o tom mluvit.
Chodím do posilky. Pravidelně.
Do posilky vlastně chodím z náboženských důvodů.
Chodím tam proto, že chci vypadat dobře nahý.
Ale fakt je, že tu posilku, kam chodím, vlastně nemám rád.
Tak trochu to tam nesnáším. Chodím tam, protože je nejblíž.
Je to taková testosteronová posilka.
Pokud to teda není druh pizzy.
Je to fakt testosteronová a sýrová, extra křupavá posilka.
Víte, co tím myslím? Vždycky jsou tam chlapi,
který postávají kolem, mají blbou náladu, čumí na sebe.
A já chci vždycky použít jenom ten stroj se závažíma
a na tom vždycky někdo tráví celý hodiny.
A nakonec vždycky řeknu: „Můžu tam jít já?“
On na to: „Jdi někam.“
A já jsem jako: „Jo, v pohodě.“
Budu dál dřepovat s vlastní vahou.
Ale tuhle se v posilce něco stalo. Je to naprostá pravda
a dokazuje to, jakou sílu má hudba.
Nevím, jestli to byla nehoda, nebo to někdo udělal naschvál,
nebo byl playlist na náhodným přehrávání,
ale v posilce hrála tahle písnička.
Všichni jsou hroziví, zírají na sebe,
zvedají činky, vypadají naštvaně.
A pak začne další písnička, tahle.
A všechno se změnilo.
Nevím, jestli jste někdy viděli chlapa zvedat činky posmutněle.
Fakt to existuje. Chlápek, co dělal kliky, začal vzlykat.
Chlápek na běhacím pásu přestal běhat do kopce
a zahleděl se do svýho nitra.
A chlápek na tom stroji se závažím
za mnou přišel a říká: „Promiň, že jsem byl tak agresivní, brácho.
Myslím, že je to proto, že si mě máma jako malýho moc nevšímala.“
Řekl jsem: „To chápu.“
A on: „Chceš na ty závaží?“ A já řekl: „Půjdeme na to společně.“
Já vím. Já vím.
Je to pravdivej příběh. Naprosto.
Hádám, že ty pravý činky byli ti kámoši, který jsme získali.
S jedním z těch chlapů jsem se vlastně vážně skamarádil.
Víte, na chlapech, co chodí do posilky, je jedna věc,
věc, která mi asi uniká. Když lidi posilujou až moc,
jsou jako velký, větší, pyramida.
Chápete mě? Jako, velký, větší, lidský Toblerone. A...
já se s jedním z těch Toblerone chlápků skamarádil, jo?
Vždycky jsme si chvíli povídali po cvičení
a pak na pár měsíců zmizel, neviděl jsem ho.
Pak se vrátil a já říkám: „Kde jsi byl?“
A ukázalo se, že jel do Číny, trénovat,
aby se stal šaolinským válečníkem nebo co.
Říkám mu: „Jaký to bylo?“
A on: „Jo, bylo to kurevsky skvělý.
Budili nás ve tři ráno a mlátili nás pytlema.“
Já na to: „To zní skvěle.“
A on: „Teď vykopnu fakt vysoko.“ Já na to: „Ach, super.“
Řekl jsem: „Jak vysoko vykopneš?“
A on: „Mohl bych tě kopnout do hlavy.“
Já na to: „Ach. Zajímavá měrná jednotka.“
Ale řekl mi něco, čemu jsem kompletně věřil.
Řekl mi, že teď, díky tomu tréninku,
kdyby byl někde v baru nebo tak,
a někdo se s ním chtěl začít rvát,
musí mu ze zákona třikrát říct,
že je smrtící zbraň.
Až pak s ním může bojovat.
Nic nezačne rvačku rychleji...
než když někdo řekne: „Jsem smrtící zbraň.“
„Co?“ „To jsi mě neslyšel?“ „Všichni jsme tě slyšeli.“
„Tak poslouchej znova. Jsem smrtící zbraň.“
„Chceš jít ven?“
„Počkej, počkej, počkej. Jsem smrtící zbraň.“
Co jsi, zhovadilej Beetlejuice?
Ale já mu tak nějak fakt věřím. Dává mi to smysl.
Jen nedávno mi došlo, že jestli je to pravda,
znamená to, že jestli jednou někoho zabije, u soudu
se ho pak soudce může zeptat: „Pane, pro upřesnění?
Řekl jste mu třikrát, že jste smrtící zbraň?“
„Řekl, jo.“ „Případ se zamítá. Nevinen.“
„Spala, když jsem to řekl, ale řekl jsem to.“
Není skutečná.
Ten pes přežil.
Kdy už mi začnete věřit?
Ze všech problémů, který máme,
a máme jich takovou hromadu, abych byl chvíli upřímný,
myslím, že máme jeden hlavní problém, ze kterýho ten zbytek vychází.
A ten problém je nerovnoměrnost bohatství.
Myslím, že mezera mezi bohatýma a chudýma je hrozná.
A vypadá to, že se zhoršuje.
A myslím, že to je jádrem všech našich problémů.
A myslím, že jedinej způsob,
jak to vážně vyřešit, je to, že musíme zdanit bohatý. A...
Je to něco, na čem mi fakt záleží.
S kámošema jsme se kvůli tomu zúčastnili hodně protestů.
A... a... a...
a pak jsem před pár lety...
získal práci.
A bylo to poprvý v životě, co mi platili celkem slušně.
A šel jsem s kámošema na jeden z těch protestů a byl jsem jako:
„Zdaňte bohatý, zdaňte bohatý, zdaňte...
Možná se s nima můžeme vypořádat případ od případu.
Co takhle je nejdřív vyslechnout.
Některý z nich mají asi dobrý srdce. Dalo by se říct, že zlatý srdce.“
Řeknu vám pravdu, jo? Tak, byl jsem v seriálu Ted Lasso, jo? A...
Díky.
Díky moc, a... do smrti za to budu vděčný.
Fakt mi to změnilo život.
Pracoval jsem už dlouhý léta předtím.
Ukázalo se, že je fakt rozdíl, když to lidi skutečně sledujou.
Před seriálem Ted Lasso
jsem tak nějak dělal věci, a tak nějak jsem zahazoval život,
jako: „Sbohem, moje dvacátý léta, totální ztráto času.“
Ted Lasso mi změnil život.
A cítím se fakt privilegovanej a lidi za mnou často chodí
a říkají: „Tak co dál? Co máš v plánu teď?“
A protože jste ke mně fakt laskaví,
řeknu vám exkluzivní novinku.
Ale nesmíte to nikomu říct,
protože tenhle speciál ještě chvíli nevyjde.
Byl jsem v L.A. Představoval jsem návrh na show.
Jsem vážně nadšenej. Ale nesmíte... Ještě jsem ji neprodal. Byl jsem blízko.
No, já vám to řeknu.
Takže, příští show, kterou chci udělat,
se jmenuje „MMAÉ Zápasy“.
A je to o tom, že vezmete dva fakt dobrý MMA zápasníky
a 30 minut před zápasem je nadopujete éčkem,
o půl hoďky později je dáte spolu do klece a řeknete: „Do toho!“
A jdou proti sobě jako:
„Ty jsi tak velkej.“
„Tvoje kůže je tak pevná.“
A rozhodčí je jako: „No tak.“ A postrčí je k sobě,
ale jenom si začnou oňuchňávat krky
a mačkat si hlavy.
A rozhodčí říká: „Nechte toho.“ A oni na to: „Dej nám pokoj.“
A mazlí se a mazlí a mazlí.
Nepustí se, pořád se mazlí
a mazlí a mazlí.
A skončí na zemi a pořád se mazlí.
A pak tam leží, ruku v ruce, a pak se podívají nahoru
a jeden z nich řekne: „Je to klec.“
A ten druhý řekne:
„Když se nad tím zamyslíš, je to celý klec?“
Díky.
Mockrát díky, jo. Nabízení tý show jde skvěle, víte.
Mark Cuban souhlasí, takže uvidíme.
Jen malý varování. To, co řeknu teď,
je to nejkontroverznější, co dneska řeknu.
Takže se připoutejte, tohle překonáme
a pak už to bude snadný, jo?
Ale hele, řeknu to...
protože fakt myslím, že je důležitý říkat, co si vážně myslíte.
A už nechci předstírat, že jsem něco, co nejsem.
Takže to prostě řeknu a pak to bude řečený, jo?
Miluju muzikály. Jasný?
Miluju muzikály.
Už nebudu předstírat, že to tak není. Vážně miluju muzikály.
Miluju muzikály, ale nesnáším divadelní hry.
Divadelní hry jsou nudný a všichni to dobře víte.
Jakmile jdete jednou na muzikál, je těžký zase jít na normální hru.
Jakmile jste zakusili majestátnost „Defying Gravity“,
je fakt těžký si užít „Být, či nebýt.“
Mluvíte. Divadelní hry jsou nudný. Hry jsou nudný,
a pokud vám někdo tvrdí opak, lže sám sobě.
Čechov může jít do prdele.
A Shakespeare... proč o tý kundě pořád mluvíme?
Šel jsem na Romea a Julii.
Totální vykrádačka West Side Story.
Myslel sis, že si toho nevšimnu, protože jsi vymazal to luskání, Williame.
No tak.
A jestli byl Shakespeare takovej geniální spisovatel,
promluvme si o zápletce Romea a Julie.
První dva akty, fajn. Osudem pronásledovaní milenci, fajn.
Pak Julie řekne: „Chci si vzít Romea.“ Její táta řekne: „Ne.“
A zamkne ji v pokoji s knězem a chůvou. Fajn.
Ona řekne: „Co budu dělat?“ Kněz na to: „Mám nápad.“
To nikdy není dobrý znamení, když kněz řekne dítěti: „Mám nápad.“
Řekne: „Mám tenhle jed. Ještě jsem ho nezkoušel,
ale jsem si celkem jistej, že když ho spolkneš, na 48 hodin umřeš.
Uspořádají ti pohřeb, budou tě oplakávat,
pak tě nechají v kryptě a za dva dny
se může stavit Romeo, ty se probudíš a můžete spolu zdrhnout.“
Pokud by byl Shakespeare tak skvělej spisovatel, Julie by řekla...
„Ehm, nemá někdo nějakej jinej nápad?
Tohle je totální magořina.“
„Ne, Julie, vždycky to musí být to nejvíc zřejmý.
Vždycky... musí to být ten 48hodinový jed.“
„Nemůžeme se vyplížit zadem?“
„Ne, promiň, musí to být ten 48hodinový jed.“
„Co, říkáte, že bude pohřeb?“
„Jo.“ „Co když se rozhodnou pro kremaci?“ „Moc nad tím přemýšlíš, Julie.“
Šel jsem buď na Hamleta, nebo Macbetha, který to byl fakt nevím.
Bylo to jedno z toho, ale nevím co,
oboje je to prostě blábolení.
Tak nízkou mívali lidi laťku pro zábavu.
Uprostřed Hamleta nebo Macbetha, je fuk, který to je.
Uprostřed Hamleta nebo Macbetha jedna postava říká:
„No, ano. Neb jak zajíc lva.“
A lidi se smáli. Já zuřil.
Rozhlížel jsem se kolem, jako: „To si ze mě děláte prdel?
Tomuhle se smějete?
Jděte na večer autorský tvorby v komediálním klubu.
Budou se ptát, kde jsou jejich Peruánci.
Z toho vám exploduje hlava.“
A je mi jasný, že jednou budu v nějaký hře účinkovat
a tenhle klip pak použijou proti mně.
Ale aby bylo jasno, nikdy jsem neřekl, že není zábavný hrát divadlo.
Hrát divadlo je fakt zábava. Jen je nuda to sledovat.
Prosím, přijďte na moji hru.
Nesnáším hry, ale miluju muzikály.
Protože muzikál je jako divadelní hra, kde se něco děje.
Ale i když muzikály fakt miluju, a vážně je miluju,
nikdy bych v žádným nemohl účinkovat.
A není to proto, že neumím zpívat nebo tancovat. Což neumím.
Je to spíš proto, že... i když muzikály fakt miluju,
nikdy bych se nezvládl zatvářit tak...
jak se musí zatvářit každej herec na začátku každýho muzikálu,
bez toho, abych si chtěl ublížit.
Ale když to natáčíme, tak to pro vás zkusím, jo?
Zkusím ten výraz. Všichni jste někdy viděli muzikál, že jo?
Některý jsou hloupý, jiný těžký, hluboký nebo rozpustilý.
Všechny muzikály začnou tak, že na jeviště vyjde herec a tváří se takhle.
New Yorku, zvládl jsem to.
Do prdele, ublinknul jsem si do pusy.
Fajn, teď jsme u vztahový části show.
Máme tu nějaký sezdaný páry?
Hrozně moc.
Jste svoji? Jak dlouho?
Skoro 30 let.
Do prdele, skoro 30 let. Respekt.
To zní jako rekord. Překoná to někdo?
Čtyřicet sedm.
Do prdele, tady máme 47.
Teď je to fakt divná aukce. Nikdo nic nezíská.
Ale... ale získáte náš respekt. 47, 30.
Hele, ze sezdanejch lidí si nebudu dělat srandu.
K sezdanejm lidem mám fakt úctu.
Já nikdy ženatej nebyl.
Já nikdy nesložil slib před Bohem nebo před zákonem, ale vy jo,
a... určitě jste to mysleli vážně...
tenkrát.
Já nikdy nebyl ženatej.
A pravdou je, že jsem nikdy nechtěl bejt ženatej.
A teprve nedávno mi došlo proč.
Je to vlastně kvůli komedii.
Myslím, že komedie pro mě zničila manželství,
protože když jsem vyrůstal, miloval jsem stand-upy a sitcomy,
takže jsem celej život vídal jeden stereotyp manželství.
Myslel jsem, že manželství je,
že muž žije v baráku se ženou,
která s ním už nikdy, nikdy, nikdy nechce mít sex.
Chápete mě? Jako, ve všech sitcomech je to jako:
„Deborah, proč nešukáme?“ Chápete mě? Jako...
„Ve čtvrtek na NBC
uvidíte další díl Frigidní Friedy.“ Chápete mě?
A já si vždycky říkal: „Sex miluju. Tohle zní děsně. Proč by to někdo dělal?“
Ale poslední dobou jsem mluvil s množstvím heterosexuálních párů
v dlouhodobým vztahu a ptal jsem se jich
na jejich sexuální život, protože jsem perverzák.
A nechápu principy small talku.
A přišel jsem na to, že u naprostý většiny
je tenhle stereotyp přesně naopak.
Většina chlapů byla jako: „Jo, sexu máme dost.“
Většina žen si myslela, že nemají dost sexu.
A důvod, proč je tu najednou tak hrobový ticho, je...
protože je to pravda.
Do prdele, to bylo napjatý.
Takže, pokud to tak je, a rozhodně to tak fakt je,
proč to tak je? Naštěstí mám teorii,
jinak by tahle část nikam nevedla.
Myslím, že je to proto, že sex je divnej. Sex je divnej, hlavně v mým podání.
Jako...
Lidi, ten pes přežil. Ne, hele.
Sex je divnej. Sex je divnej, hlavně ten začátek.
Začínat sex je podle mě hrozně stresující.
Ohledně sexu mám stejný pocity jako ohledně braní extáze.
Jako, když na to má dojít, jsem vždycky nervní.
„Bože, doufám, že to bude dobrý.“
Jakmile to dělám, jsem jako: „Proč to neděláme pořád?“
A je to proto, že existují dva velmi odlišný stavy bytí, jasný?
Jeden je jako bejt člověk. Druhej je jako bejt zvíře.
Z jednoho stavu do druhýho musíte překonat celkem velkej kopec.
A musí to udělat každej.
Dokonce i... dokonce i někdo, kdo dělá TED Talk.
Někdo dělá TED Talk.
Je jako... „Ach, ano, vesmír,“ nebo tak něco.
O pár hodin později ten samej člověk
může být takhle.
Tak... tak to já nedělám.
Jen aby bylo... Snažím se to vysvětlit. Není to...
není to přesně to, co... Víte, je to jenom zveličování.
Všichni to musí udělat. Chytrý lidi. Vy... Albert Einstein jednou povídá:
„E rovná se MC na druhou“ a pak pozdějc byl...
Z jednoho stavu do druhýho se musí překonat obří kopec.
Proto si myslím, že sexuální odmítnutí je ta nejpotupnější věc na světě.
Protože jste s někým na rande a špatně si vyložíte signály
a jste jako: „Čas stát se zvířetem.“
Takže si nasadíte tlapky a opičí masku a zkusíte překonat kopec,
a ona řekne: „Co to jako děláš?“
A vy na to: „Nic. Vůbec nic.
Vůbec nic. Užíval jsem si to povídání. Pokračuj, prosím.
Bylo to jako sledovat divadelní hru. Miluju to.“
A proto si myslím...
na začátku vztahu je pro chlapa snadný
iniciovat sex, protože vás nezná.
Takže si může říct: „Jsem velký, silný zvíře.
Jsem velkej, silnej, opičí a zvířecí chlap.“
A můžete překonat ten kopec a iniciovat sex.
Ale jakmile jste s někým tak...
tři týdny...
pokaždý, když se chystáte překonat ten kopec, část z vás je jako:
„Jsem velký, silný, opičí zvíře.
Jsem velký, silný zvíře, ale viděla mě brečet
u finále Mistrovskýho pečení.
Ty kurevsky nádherný koláčky.“
Tak, já nikdy ženatej nebyl, jo? Ale myslím, že jsem...
zkusil většinu vztahů, co jde.
Krátkodobý, střednědobý, dlouhodobý, pronájem.
Nejdál jsem se dostal loni, to jsem s někým bydlel.
A bydlet s někým bylo fakt průlomový,
protože předtím jsem myslel, že mít přítelkyni je o tom,
že se třikrát až čtyřikrát do týdne sejdete,
a když se sejdete,
ukážete jí ze sebe jenom ty čtyři procenta,
který jsou určený pro veřejnou spotřebu.
A když cítíte, že těch 96 procent bublá na povrch,
řeknete: „Skvěle jsem se bavil, uvidíme se brzy.“
Spěcháte domů, zavřete dveře a regenerujete.
Byla u mě doma. Druhej den bylo 96 procent všude.
Myslela, že jsem magor, protože všechno vařím v pánvi wok.
Ale jako, když je to dost dobrý na smažení,
je to dost dobrý i na ovesnou kaši.
Mám systém oblíkání, kterej ji doháněl k šílenství.
Ten systém vám sdělím a změní vám život.
Takhle se oblíkám. Na konci dne, když jsem se svým
oblečením skončil, sundám ho a dám ho do pračky.
Když je pračka plná, zapnu ji.
Pak všechno přesunu do sušičky a zapnu ji.
A když je dosušeno, oblíknu se ze sušičky.
A cyklus pokračuje.
Neplejtvám život prostředníkem, kterýmu říkáme šuplata.
Neberu všechno oblečení. „Honem, musíme schovat zbylý oblečení.
Přijde návštěva.
Kdyby věděla, že máme jiný oblečení, zabila by nás.
Nikdy se nesmí dozvědět,
že máme víc oblečení než to na sobě.
Honem, pořádně to schovej. Všechno odnes nahoru.
Musíš ho schovat a složit. Dát do krabic.
Nikdy nesmí zjistit, že máme další oblečení.
Proboha, víš, co potřebuju? Něco z toho dalšího oblečení.
To abych šel nahoru a otevřel krabice a rozložil ho.“
Ušetřil jsem celý roky života.
Chcete vědět, jak jsem vyhrál dvě Emmy? Protože jsem kurva měl čas.
Takže, teď jsem svobodnej.
Ne, jsem... byla to volba. Její.
Ne, ve skutečnosti to bylo vzájemný.
Došli jsme k vzájemný dohodě, že jsem hajzl
a ona by si měla vzít svýho ex.
Ale... ne, je to v pohodě, je mrtvá.
To vás potěšilo?
Vy jste ale divná banda.
Šedesát devět.
Tohle budu dělat příštích 45 minut. Šedesát devět. Ta sexuální věc.
Šedesát devět. Ta pozice.
Ne pro mě. Já ji nesnáším.
Na to se nikdo neptal.
Ale stejně vám to řeknu. 69 nesnáším. 69 nesnáším.
A řeknu vám proč.
Nemůžu si naráz kroužit rukou po břiše a klepat si na hlavu.
Je to sex. Ne zkurvenej Cirque de Soleil.
Jako, jasně, je důležitý dělat věci spolu, ale můžete se střídat.
A 69 vždycky skončí jedenáctkou.
Dva lidi, co leží vedle sebe a cejtí se smradlaví a zahanbení.
Já mám mnohem radši šestnáctku,
což je anální sex s těhotnou.
Nevím, jestli to nevystřihnou.
Do prdele.
Asi bychom měli brzo končit.
Takže, poslední, o čem chci mluvit,
už jsem mluvil o lásce a vztazích.
Ale neřekl jsem vám, že jsem jednou skutečně,
upřímně, zažil lásku na první pohled.
Šel jsem na párty, jedna žena se otočila,
naše oči se setkaly a já si řekl: „Kurva, do prdele, jsem zamilovanej.“
Láska na první pohled fakt existuje, jasný?
Jestli jste v páru, kterej teď nekejve, bude to dlouhá cesta domů.
„Slyšel jsi, co řekl?“ „Jo, slyšel.“
„Neumí imitovat a myslím, že ošukal psa.“
Potkal jsem tu ženu a naše oči se setkaly.
Měl jsem fakt trapný myšlenky.
Když jsem viděl tu ženu, moje první myšlenka byla:
„Ach, na ničem nezáleží.
Můžeme žít v polích a jíst lesní plody.“
A... a dali jsme se dohromady. A tahle žena
je napůl Irka a napůl Číňanka, takže je neskutečně krásná
a já ji absolutně nemám dovoleno imitovat.
„Kde jsou moji Čirové?“ No, každopádně.
Dali jsme se dohromady a byli jsme zamilovaní. Aspoň myslím. Je to láska?
Je láska, když si píšete celej den,
zpráva, zpráva, zpráva, zpráva, zpráva, zpráva, zpráva, zpráva, zpráva, zpráva.
A pak najednou vám neodepíše hned
a vy si říkáte: „Jo, má poměr.
Jo, neodepsala. Má v sobě péro. Fajn.
A je větší než moje. Konečně je uspokojená. Fajn.
Ach, asi je tam ještě další péro, má plný ruce.
Nemůže posílat zprávy. Fajn.
Asi je tam ještě další péro a má ho v puse,
jinak by řekla Siri, ať mi odepíše.
Věděl jsem, že se to stane. Jsem idiot.“
A pak, za 25 minut, vám odepíše:
„Promiň, byla jsem v posilce. Chybíš mi.“ A vy si říkáte: „Ty na mě nějak visíš.“
Je to láska?
A tenhle druh lásky je fakt šílenej.
Zamýšlím se na těma zprávama, co jsme si posílali.
Říkám si: „Jsou to milostný zprávy, nebo výhružky smrti?“
Ty šílenosti, co si řeknete,
jako: „Nemůžu se tě dočkat, nemůžu se dočkat, až tě budu líbat,
až budu na tobě, až ti odříznu kůži
a budu tě nosit jako deku s rukávy.“
Prakticky přijdete o rozum. Ležíte spolu v posteli a říkáte:
„Dneska vlastně nemusíme do práce, že ne?
Nemusíme do práce, jsme zamilovaní.“
Jako kdyby váš šéf v kanclu říkal: „Kde je dneska Brett?“
„Nemohl přijít, šéfe. Je zamilovanej.“ „Musíme mu dát placený volno.“
A začnete bejt tak trochu čuňata.
Prostě tam ležíte, jako: „Nevylejzej z postele.
Nesprchuj se.
Můžeme tu ležet a dokola si předávat tu samou infekci močových cest.“
„Brusinkový džus, miláčku?“
Možná vás nepřekvapí, že ten vztah skončil.
A když skončil, mluvil jsem se sestrou.
Moje sestra je můj pravý opak.
Je vdaná, má děti, je šťastná.
Řekl jsem jí: „Pletl jsem se v tomhle?“
A ona: „Brette, ty se pleteš ve všem.“
Já: „Ne, ohledně lásky?“
A ona: „Jo, jasně, že se ohledně lásky pleteš.
Láska je...
Když najdeš svoji spřízněnou duši,
cejtíš se absolutně klidný.“
A já na to... „Ach. Tak to rozhodně láska nebyla.
Byla to... zkurvená noční můra. Nemyslím, že jsem spal.“
A hodně jsem o tom přemýšlel, protože mám podezření,
že má asi pravdu.
Ale pokud má moje sestra pravdu,
tak to znamená, že žádná z vašich oblíbenejch zamilovanejch písní
není o lásce.
Jsou všechny o závislosti.
Jsou to všechno Keksíkovy písničky.
Víte, co tím myslím? Znáte ty písničky,
kde je: „Naše láska je jako horská dráha,
barák hoří, pojďme si uříznout péra.“
Víte, co tím myslím?
Protože, pokud má moje sestra pravdu, tak by zamilovaný písničky měly bejt jako:
Cítím se tak pohodlně, když s tebou sedím na gauči.
Koukneme se na film.
Možná dokonce i na víc.
Pokud musíš zůstat dýl v práci,
nebudu tě kritizovat,
protože ti věřím a vím, že mě miluješ.
A můj penis je pro tebe tak akorát.
Díky moc, New Jersey! Dobrou noc!
- Brette, skvělá show. - Díky, Mary.
Hej, nevíš, jestli přišla Červená veverka?
Ne, Červená veverka nepřišla.
- A co Velký méďa? - Ne.
Bláznivý oranžový pták?
- Páreček? - Ne, Brette.
Dobře. No, aspoň Buddy G tu byl.
Brette, už jsme to probírali. Ti tvoji kamarádi nejsou skuteční.
Dobře.
- Uvidíme se v bistru. - Jo.
Fajn.
Skvělá show, Brette, byl jsi super.
Byl jsi prostě báječný.
- Fajn, dobře. - Tolik sprostých slov. To se mi líbilo.
Jo, jdeme to do bistra oslavit. Tak pojď.
- Imitování ti vážně nejde. - Hej, nebuď drzý.
- Vypadněte. - Běžte ven. Buďte hodní.
Uvidíme se v bistru.
Hej. Vedl sis dobře.
Díky, Buddy G.
- Nemyslel jsem, že přijdeš. - To si děláš srandu?
Nenechal bych si to ujít ani za nic. No tak.
Pojďme se najíst. No tak.
Dobře.
Pojď, Buddy.
Překlad titulků: Barbora Lutovska