Downloaded from YTS.MX
HBO KOMÖÖDIA ERI
Imetlesin alati Ameerika püstijalakomöödia erisid.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kuidas koomik alati nii enesekindel näis.
Suitsetades sigaretti, isegi kui ta ei suitseta.
Saabudes muretult väljamüüdud ürituspaiga ette.
Ma mõistan.
Elu kiirustab edasi, aga sina pead käima rahulikult.
Aga nüüd on minu aeg.
Aeg teha oma esimene eri.
On minu aeg särada. „Hei, kallis. Kuidas su emal läheb?“
Nüüd on aeg kõigile näidata, mida kuradit mul pakkuda on!
Tule, lähme nüüd. Aeg on esineda.
Miks ma küll nõustusin? Ma ei taha seda teha.
Liiga palju inimesi on. Ma ei taha eri teha.
- Eri tegemine on hullumeelsus. - Võta ennast kokku.
Nagu ma ütlesin, on aeg näidata, mis mul varuks on.
Hei! Head show'd, Brett.
- Aitäh, Buddy G. - Lihtsalt lõbutse.
Parimas kohas maailmas - New Jerseys.
New Jersey, kuidas läheb?
Hea küll. Alustame mu nimest.
Mu nimi on Brett Goldstein. See on mu pärisnimi.
Inglismaal, Londonis, kust ma pärit olen, on see nimi üsna eksootiline.
Keegi ei tea ühtegi Brett Goldsteini.
Ma tulin idarannikule. Kas teate, kes tunneb Brett Goldsteini?
Kõik.
Kõik teavad mõnda Brett Goldsteini, ja mitte ainult seda.
Tuleb välja, et Brett Goldstein oli tüüp,
kes sulle suvelaagris esimesena käed püksi ajas.
Nii et...
olen siin selle vägeva ja tähtsa traditsiooni jätkamiseks.
Aitäh, et mind kutsusite.
Tulin esimest korda Ameerikasse paar aastat tagasi, eks ole?
Tulin siia alguses stand-up’i tegema,
aga ma polnud kindel, kas sobin Ameerika komöödiamaastikule.
Niisiis, olin L.A.-s ja läksin The Comedy Store’i
lihtsalt show’d vaatama, et näha, mis seal toimub.
Kõik esinejad olid suurepärased,
aga enesekindlus oli kummaline.
Kõik tulevad lavale sõnadega: „Mis toimub, litad?“
Siis nad kõik teevad mingit imelikku rassilist profileerimist.
Nad ütlevad: „Mis toimub, litad? Kes on Peruust pärit?“
Ja noh, ma olen inglane, eks?
Ma teen stand-up’i täpselt nagu seksi.
Mu loomulik reaktsioon on astuda lavale ja öelda:
„Vabandust.“
„Suur tänu, et lubad mul seda teha.“
„Luban, et see ei võta kaua.“
„Panen pea alla ja künname läbi.“
„Ei, me ei pea silma vaatama. Mul on sama piinlik kui sul.“
„Sa ei pea mulle maksma, olen nii tänulik, et lubad mul seda teha.“
„Ma maksan sulle.“ Nüüd läksin liiga kaugele.
Nüüd olen ma kogu USA läbi tuuritanud ja näinud kõiki vaatamisväärsusi.
Nägin meest, kes päikeselisel teisipäeva pärastlõunal
ennast CVS-i ees rahuldas.
Aga ma olen ka halbu asju näinud.
Olen igal pool käinud. Kõike näinud.
Olen Valges Majas käinud, nagu ma usun me kõik.
Te ei pruugi seda teada, aga paar aastat tagasi
kutsuti „Ted Lasso“ inimesed Valgesse Majja.
Jah.
See oli...
teine aeg, teistsugune Valge Maja koosseis.
Mäletate, kui seal oli see Valge Maja koosseis
siis oli teine koosseis, ja siis said eelmised uue hooaja.
Igatahes, see oli vahepealne koosseis, ja oli suur asi, et meid kutsuti.
Aga mida ma ei teadnud, oli see, et maksumaksjate pärast... Hea töö.
...ei anta külalistele korralikult süüa ega juua,
kuna see oleks maksuraha raiskamine, mis on tõeliselt auväärne.
Nad lihtsalt oleksid võinud meile seda varem öelda,
sest ma ei söönud ega joonud enne seda,
sest ma olin eeldanud, et meid koheldakse nagu kuninga kasse.
Kuigi ma mõistan, et see hoone eksisteerib
just täiesti vastupidisel põhjusel.
Olime seal üheksa tundi.
Kaheksandal tunnil istusin presidendiga
ja ütlesin: „Kas olete kindel? Vaid tilgake vett.“
„Palun, härra.“
„Laske ma tellin Uber Eatsist.“
Millest veel tahtsin rääkida, millega saate samastuda?
Teate ju?
Kui olete „Sesame Streetis“, eks ole?
Kõik oleme seda teinud.
Ma näitlesin ühes „Sesame Streeti“ osas ja ütlen irooniata.
See ei ole nali. Mõtlen seda hingest.
See oli mu elu parim päev.
See kõik on väga tore, aga olen pidanud edasi elama.
Ja kui ma täiesti aus olen,
siis enamikel päevadel taban end mõtlemas:
„Mis mõtet sellel kõigel enam on?“
Kui tegin „Sesame Streetis“ kaasa, öeldi mulle:
„Sellest paremaks ei lähe.“
Läksin pärast seda Valgesse Majja. Sellest paremaks ei lähe.
Nagu jah, ma kohtusin presidendiga, aga ta ei ole Big Bird.
Ja ma tõesti muretsen, et kui ma kunagi lapse saan
ja ühel päeval mu laps küsib mult:
„Kas päev mil sündisin, oli su elu parim päev?“
Ma vastaksin: „Ei...
muidugi mitte.“
„Kas sa oled Elmoga kohtunud?“
„Sest ma olen.“
„Sa tänamatu tolgus.“
„Ja kui Bidenil oleksid olnud vürtsikad Cheetose krõpsud,
oleksid kolmandal kohal.“
„Sesame Streetiga“ oli huvitav lugu. Mis vägev lause.
Huvitaval kombel...
Seda tehes oli mul ettekujutus sellest, kes saab mu lemmikuks,
aga seda tehes ei olnud nad mu lemmikud.
Minu lemmikuks sai Cookie Monster.
Ma ei oodanud seda.
Cookie Monster üllatas mind. Mõtlesin: „Kurat, sa oled naljakas.“
Ja koduteel mõtlesin, miks ma Cookie Monsterit nii väga armastasin.
Mõtlesin selle peale ja mõistsin:
„Muidugi, see on sellepärast, et Cookie Monster on sõltlane.“
Aga kohtume temaga sõltuvuse faasis, kus ta on veel lõbus.
Paari kuu pärast ei tahaks me enam Cookie Monsteriga aega veeta.
Cookiest saab väga varsti kohutav peavalu.
Aga praegu on Cookie tipus, mõistate?
Minu meelest peaks nad tegema „Sesame Streeti“
sekkumise osa, kus Big Bird läheb tagasi pessa
ja raha selle alt on kadunud.
On küpsisepurust rada.
Cookie Monster läheb kööki ja paneb tule põlema
ja nad on kõik reas ja Elmo ütleb: „Elmo arvates on sul probleem.“
Oleksin pidanud sellega alustama.
Ma armastan teie riiki.
Seda peab ütlema. Ma armastan teie riiki.
Jah. Hästi.
Ma armastan teie riiki. Märkusi ei ole.
Märkusi pole. Kõik tundub... hästi.
Märkusi pole.
Üks märkus. Ainult üks märkus. Aga see on väga-väga pisike.
Kõik muu on ideaalne. Ei muudaks midagi.
Mu ainus väga väike märkus ja ma usun, et see on kultuuriline.
Ma ei mõista teie tualettide situatsiooni.
Kutsuge mind vanamoeliseks,
aga ma ei taha näha sind number kahte tegemas.
Ma ei mõista, miks teie kabiiniuksed varjavad torso aga mitte midagi muud.
Näed peenist, mune, kakat ja nägu,
aga mitte rindkere, sest see oleks rõve.
Ei, teil on õigus.
Kui see pole piisav, siis ärge muretsege, alati on ka
terves ulatuses suur vertikaalne vahe, nii et saad kindlasti kõike näha.
Iga kord, kui lähen WC-sse, vaatan silma punnitavale mehele.
„Hei! Kõik hästi? Näib, et vajad rohkem kiudaineid.“
Aga väga harva sul veab ja satud tualetti,
kus on ruum, millel on seinad ja uks,
aga neil tualettidel on alati lukk, mis on lihtsalt nupp,
mida sa vajutad ja sul pole aimugi, kas see on nüüd lukus.
Ja WC-pott on alati nii kaugel.
Mõtled alati: „Kas on turvaline? Kas on turvaline?“
Ainus viis kontrollida, kas uks lukus on, on see lukust lahti teha, nii et...
See on kas jäädavalt lukus või jäädavalt lahti.
Nagu prooviks Schrödingeri häda teha.
Kui me Inglismaal number kahte vajame, läheme pangaseifi,
mis on allveelaevas Thamesi jõe all...
nagu Winston Churchill tahtis.
Kaks märkust, ainult kaks märkust.
Kõik muu on ideaalne. Vannun, et ma ei muudaks midagi.
Ainult väike märkus ja ma usun, et see on kultuuriline.
Loodan, et te ei mõista seda valesti,
aga minu jaoks on ameeriklaste telefonikõnede lõpetamise viis
agressiivne ja järsk.
Inglismaal võtab telefonikõne lõpetamine umbes 25 minutit.
Lõpetame telefonikõnesid nii: „Suur tänu.“
„Oli meeldiv rääkida. Tervitused.“
„Hästi, jah, räägime homme.“
„Tervitused kõigile. Muide, hea töö.“
„Jah, hästi. Ei, head õhtut teile.“
„Armastan ja kallid kõigile. Jah, suur tänu.“
„Oli meeldiv rääkida, tänud.“
„Tänud, musi-kalli. Ok, aitäh, aitäh.“
„Aitäh. Aitäh ja head aega.“
Ameerikas saad info ja ütled: „Jep“.
Iga kord, kui mul on telefonikõne ameeriklasega,
see lõpeb ja ma mõtlen, et midagi läks kohutavalt valesti.
Ma saadan kohe sõnumi: „Kas meie vahel on kõik hästi?“
Ja nad alati vastavad: „Kõik on hästi“. Punkt, ilma suudluseta.
Mõtlen: „Kurat, asjad on hullemad, kui ma arvasin.“
Saadan vastu: „Kas me läheme lahku?“
Nad vastavad: „Ma olen su raamatupidaja, millest sa räägid?“
Ma küsin: „Miks sa selline vitt oled?“
Oi, appi.
Oi appi, appi, tegeleme äsja juhtunuga.
Ma ütlesin täiesti möödaminnes: „vitt“.
Kui ma lennujaama saabusin, öeldi mulle, et mind võidakse riigist välja saata,
kui ma seda teen.
Sest ameeriklaste meelest on see halb sõna.
Kas oleme julged ja räägime sellest?
Mis kurat teil, vittudel, viga on?
Vitt on mu inimkeha lemmikuim osa.
Miks te seda ei jumalda?
Inglismaal kasutame seda sõna kõigeks.
Ma saan selle rõvedaks teha, nagu: „Kes see vitt on?“
Aga kui ma näen oma parimat sõpra, ütlen: „Vitt!“.
Sest ma armastan teda. Mõistate?
Selles on nii palju nüansse ja seda saab kasutada nii paljudes olukordades.
Nagu lumehelbed inuittidele.
Näiteks, kujuta ette, et oled tüdrukutega väljas käinud
ja sa jõuad koju
ja su mees on lõpuks nõudepesumasina tühjendanud
ja ta jätab sulle kirja: „Võta heaks.“
Ja sa mõtled: „Sa väike vitt.“
Või kui sa lõpuks kohtud oma naise sõbra, Sveniga,
kellega ta on kogu see aeg tennist mänginud
aga ta lubas, et ta on gei. Kui temaga aga kohtud,
ütled: „See vitt?“
Loodan, et nüüdseks on selge, miks ma seda tuuri teinud olen.
Ma üritan vittu Ameerikasse tuua.
Nii et, jah...
See on tähtis töö.
Tahtsin seda show'd „Vitu missiooniks“ kutsuda.
Aga kõik, keda ma tean, olid kardinaalselt selle vastu.
Veidi nagu fraas:
„On ikka tase küll.“ Ma ei tea, kas teil on see siin.
Mu isa...
Ta ei pahanda, et seda ütlen. Me filmime. Ta on kindlasti uhke.
Mu isa on täielik pervert ja...
kui sa kunagi mu isaga kohtud ja te väljas olete,
ta osutab kogu õhtu ilusatele naistele
ja ütleb: "Pagan küll."
„Pagan küll.“
„On ikka tase küll.“
Üheksa kuud hiljem sündisin mina.
Kolm märkust, ainult kolm märkust.
Kõik muu on ideaalne. Ma ei muudaks midagi.
See on pisike märkus ja olen kindel, et see on kultuuriline.
Nii imeline, kui siin ka poleks, ja siin on tõesti imeline,
ma arvan, et kui oleme ausad, siis vahel on siin päris kõhe.
Ma ei tunne ennast alati turvaliselt.
Ja...
Mul oli üks kogemus New Yorgis ja olen kindel, et suudate samastuda.
See oli paar päeva tagasi.
Ma olin sõbraga väljas. Oli umbes pool üks õhtul.
Jätsin hüvasti ja sõitsin metrooga tagasi hotelli.
Metroo oli pungil täis. Rahvast oli palju.
Metroorong jõudis peatusesse
ja minu vagunist väljusid kõik, peale minu ja ühe teise inimese.
Ja kui uksed sulgusid,
tekkis mul suur kiusatus pöörduda selle inimese poole ja öelda:
„Ma tapan su nüüd ära, raisk.“
Ma ei teinud seda, kuid ma tundsin seda ja see oli tugev tunne.
Ma mõtlesin: „Äkki ma olen siin liiga kaua olnud?“
Selle järgmise osa jaoks mul üleminekut ei ole,
nii et ma teen lihtsalt pausi.
Mu ema on täiega püss.
Mul on püss ema.
Mul on kuum, seksikas, kurvikas, väga ilus ema.
„Räägi, Brett, miks sa teraapias käid?“ Mul on...
Mul on kuum, seksikas, kurvikas, seksikas, kurvikas väga ilus ema.
Ja kuulge, ärge minust halvasti mõelge, et ma seda ütlen.
Need ei ole minu sõnad.
Need on iga inimese sõnad, kes on kunagi mu emaga kohtunud.
Häda on, et nad näevad mu ema, tulevad minu juurde
ja ütlevad: „Appi, ma nägin su ema. Ta on nii kuum!“
Ja selle päevani,
ma ei tea, mida ma peaksin vastama.
Kas ma peaksin vastama: „Oo jaa!“?
„Muidugi ta on.“
"Sõber, ma olen teda alasti näinud."
„Ta ise võib ju pensionil olla, aga need rinnad töötavad edasi.“
Viska viis, viska viis, viska viis.
„Ma olen ta sees olnud, kui sa mõistad.“
Oi, ei.
Kahju küll. Vabandust. Oli ju selline viisakas õhtu.
Kui kahju.
See juhtub ausalt minuga nii tihti,
et kui minuga räägivad inimesed, kelle emad ei ole kuumad, siis ma mõtlen,
kas ma peaksin ütlema: „Ja su emal on super iseloom.“
New Jersey, te olete hea publik. Tõesti. Ja tundute...
Samal ajal ajab mind üks laps hajevile...
esireas. Kas sa oled laps?
Inimlaps?
Jah.
- Kui vana see laps on? - Kaksteist.
Sa oled kaksteist? Okei. No sa saad palju targemaks. Ja...
Mul on rõõm sind näha.
Ja kui sa räägid sellest päevast kord oma terapeudiga, pea meeles...
et mul olid head kavatsused.
Aitäh, et siin oled.
Te tundute intelligentsed
ja näib, et saate ka tõsiste teemadega hakkama.
Eks see ole, miks te komöödiat vaatama tulete.
Saame rääkida tõsistest asjadest.
Olgem ausad, viimastel aastatel on toimunud palju.
Meil on olnud pandeemia ja sõjad
ning mis kõige hullem, meil on olnud mehed.
Mehed on halvad!
Mehed on nagu „appike“, mehed on tõesti halvad.
Arvan, et olen kursis Time's Upi
ja Me Too ja Not You As Welliga.
Vaadake, siin on tõde. Ma ei ole selle jagamise vastu.
Te kõik tundute targad. Räägin teile tõtt.
Ma teadsin alati, et mehed on halvad.
Ma teadsin, sest meil on teisipäeviti salajased kohtumised ja kiitleme sellega.
CVS-s. Aga...
Aga ma ei teadnud, et nad on nii pahad sellises koguses.
Mida rohkem ma loen ja kuulen, seda piinlikum mul on,
kui ma ennast inimestele tutvustan. Tahaksin öelda:
„No muidugi ma olen mees, aga ma ei ole... ma ei ole mees.“
Ja ma taipan, et sama tunne on ilmselt sakslastel.
Viimased 75-80 aastat. Sest kui sa kedagi kohtad, ütled:
„No muidugi ma olen sakslane, aga ma ei ole... ma ei ole nats.“
Ja kõik küsivad: „Kas sa oled kindel?“
Sest sul on blondid juuksed, sinised silmad
ja sa oled ülimalt efektiivne.
Aga sa ütled: „Ei, ei, aga ma viskan viit otse üles, nagu kõik.“
Nii saad aru. Viie viskamisest.
Küsige Elonilt.
Aga asjad lähevad hullemaks.
Iga päev ma loen midagi ja tunnen, et olen vales meeskonnas.
See on piinlik. Näiteks Jaapanis on osad mehed hakanud patjadega abielluma,
sest nad ei saa naistega hakkama. Mis kurat toimub?
Ja ma saan aru, et see, et ma sellest
laval räägin, on problemaatiline.
Sest spoiler, ma olen mees.
Mõned teist võivad mõelda: „Mis tal plaanis on?“
„Mis selle haige tüübi eesmärk on?“
Nagu Darth Vader tuleks siia ja ütleks: „Tormisõdurid on halvad.“
„Kõik tagasi Surmatähele. Teil on minuga turvaline.“
See jäljendamine on endiselt kohutav.
Olen sellega kuus kuud vaeva näinud.
Ma ütleks, et see läheb aina hullemaks.
Kõik see meeste teema ajab mind stressi. See tekitab suurt stressi.
Mida rohkem inimestega sellest räägin,
mida rohkem ma kuulen ja loen, seda rohkem mõtlen:
„Ma ei usu, et sellele oleks muud lahendust, kui...
ma arvan, et te peate kõik mehed ära tapma.“
Ja see ei pea olema inetu, see ei pea olema rõve.
Tuleb lihtsalt võtta hunnik pornot, seksiroboteid ja patju,
visata need ookeani ja mehed võtavad üksteise järel rivvi.
Ma ütlen seda avalikult, sest ma loodan,
et kui selle hukkamise läbi viite, jätate mind alles maskotiks.
Ma oleksin väga hea. Ma teeksin süüa ja koristaksin
ja te ei kuuleks minult sõnagi.
Ja kui te kunagi oma uues ainult naiste ühiskonnas otsustate,
et tahate järglasi saada, siis ei saa ma muidugi seksi,
ei tahaks ega küsiks seda.
Aga kui soovite järglasi, noogutage mulle
ja ma jätan väikse topsi jobiga turvalisse kohta.
Huvitav avastus. Olles inglasena teie riigis,
saan ma öelda „väike topsi jobiga“ ja te peate seda võluvaks.
Inglise aktsendiga kõlab „väikse topsi jobiga“ nagu lasteraamat.
„Väike võimekas jobitops.“
Ameerika aktsendiga see ei tööta,
„Ma jätan talle väikse topsi jobiga.“ Te mõtlete: „Appi!“
„Palun ärge tehke seda, härra. Palun jätke oma jobi endale, noormees.“
Ma pole kunagi „Downton Abbey't“ näinud, aga tean, et see on siin ülipopulaarne.
Eeldan, et iga episood on: „Teie kõrgeausus, väike tops jobi.“
„Mida me tänupühadeks kaasa võtame?“ „Väikese topsi jobi.“
„Varsti on ristimine, kas me...“ Mida iganes.
Usun, et toksiline maskuliinsus on olemas. See on tõeline.
Arvan, et see tuleb kindlasti meestelt minu põlvkonnast ja vanematelt.
Sellepärast, et meid kasvatati mitte olema avatud ega haavatavad,
et see on halb, see on nõrk.
Ainus viis selle vastu võidelda,
on õppida olla avatumad.
Aga... oled sa kunagi jaganud midagi sõbraga
ja nad on midagi tagasi jaganud ja sa oled mõelnud:
„Oh jumal, miks me küll jagama pidime?“
Sest mul on ekssõber.
Mul on ekssõber, meie väikese jagamissessiooni pärast.
On üks mees, lapsepõlvesõber.
Käisime koos koolis ja kasvasime koos üles.
Ta on nagu pereliige. Kaitseksin teda surmani.
Kui me nüüd kohtuks, poleks me ilmselt sõbrad,
aga kasvasime koos ja ta on mulle nagu vend.
Kaitseksin teda surmani.
Ta on seda tüüpi mees, kelle kohta öeldakse, et tal on kullast süda.
Fraas, mida ei kasutata kunagi nende kohta, kellel on kullast süda.
Kullast süda on fraas nagu: „Kas ma võin aus olla?“
ei lõpe kunagi hästi.
Sellele ei järgne kunagi sõnad: „Armastan sind.“
„Kas võin aus olla?“ lõpeb alati millegagi nagu
„Sinu matsutamine paneb mind tahtma ennast ära tappa.“
Igatahes, sõber koolist, tean teda kogu elu, kullast süda.
Alles paar aastat tagasi tegin avastuse.
Mõtlen: „Me ei tea üksteisest midagi.“
„Me ei tea midagi... Kasvasime koos üles.“
„Me ei räägi millestki.“ Ma küsisin: „Proovime midagi?“
Ütlesin: „Läheme välja, teeme paar jooki
ja proovime rääkida, mida me tunneme ja muud sellist.“
Ja ta küsis: „Kas sul on närvivapustus?“
Ma ütlesin: „Eks näeme.“ Ja...
läksime välja, võtsime mõned joogid ja ma rääkisin esimesena.
Ütlesin välja midagi, mida ma polnud kunagi öelnud.
Rääkisin oma tollasest tüdruksõbrast ja ütlesin:
„Ma arvan, et armastan teda, ma tunnen, et armastan teda,
aga kui olen väljas, tunnen kogu aeg teiste vastu tõmmet.“
„Ma ei tea, kas see on loomulik, inimloomuses,
või see tähendab, et ma ei armasta teda.“
Ja ta ütles: „Jah.“
Ta ütles: „Jah, ma tean, mida sa silmas pead.“
Ta ütles: „Vahel...
kui mul läheb naisega hapuks, lähen lõuna ajal kesklinna,
lähen kõrvaltänavasse ja annan hoorale suhu.“
Ütlesin: „Jah...“
„Sama. Sama värk.“
„Sama lugu. Saan aru, kuidas mu lugu sinu looni viis.“
„Sama.“ Ja ma mõtlesin, et ei tea, mida järgmiseks öelda.
Ta võttis mu pahviks.
Ma ei peaks teda ilmselt häbistama.
Häbi on see, mis teda kõrvaltänavasse viib.
Aga samas olen kuulnud,
et meestena peaksime üksteist korrale kutsuma.
Nii et ütlesin talle: „Vaata... sõber...
me ei ütle 'hoor'.“
Nii et jah...
Ma tunnen muret...
Et mu hirm piinlikkuse ees...
on palju suurem kui...
mu instinkt elu päästa.
Kohas, kus ma elan, elab mu tänavas üks koer.
Mulle väga meeldib see koer, ta on hea koer.
Ta ei ela tänaval. Tal on kodu.
Tal on toakaaslane. Ta elab ühe naisega.
Aga vahel on see koer tänaval. Ja mulle väga meeldib see koer.
Ta on hea koer. Iga kord, kui ma seda koera näen,
ma peatun ja ma... Mis sõna te kasutaksite?
-„Pet“. -„Pet“. Te ütlete „pet“, eks?
Siin on mu küsimus teile kõigile.
Kas teil said tegusõnad otsa?
Koer on ju samuti „pet“.
Te ei koerata koera, mõistate?
See kõlab kõhedalt.
Nagu: „Kas sa tahad minna maale sigu seatama?“
„Ei, aitäh, ameeriklased, aitäh.“
Nii rõve.
Mulle meeldib see koer. Alati, kui teda näen,
peatun ja silitan teda. See kõlab hullemalt.
See on hullem. Ei, vaadake, iga kord, kui
peatun ja katsun teda.
Ma... ma sasin teda. Lasen käed tööle.
Ei, ärge, ma ei, ärge... ärge vaadake mind nii.
Ma ei taha, et mäletaksite show'st:
„Ta ei oska inimesi järele teha ja ta vist seksis koeraga.“
Midagi ei ole toimumas minu...
Minu ja koera vahel on kõik platooniline ja see on tõde, eks?
Vähemalt minu osas. Ei oska tema eest rääkida.
Ma ei pane sõnu koera...
Ma ei pane midagi koera suhu, okei?
Kas mees ja koer saavad olla sõbrad, ilma et seks vahele tuleks?
Ma usun küll.
Okei. Iga kord, kui ma seda koera näen, peatun ja lehvitan.
Lehvitan lihtsalt kaugelt.
Ja ühel päeval olen tänaval ja näen seda koera naisega,
peatun ja räägin naisega juttu, mitte koeraga.
Ja naine ütleb: „Mul on üks asjaajamine.“
„Kas oled veel väljas? Kas tahad koera jalutama viia?“
Ütlesin: „Hea meelega.“
See oli esimene kord, kui olin koeraga üksi olnud,
milleks mul on absoluutselt õigus. Mul on sertifikaat.
Koer on mul rihma otsas.
Ja ma viin koera parki.
Ja ma lähen otse pargi keskele.
Siis ma võtsin rihma ära
ja koer pani kohe jooksu
otse peatee poole.
Ümber oli hulk inimesi
ja mõtlesin: „Ma ei taha stseeni teha.“
Üks mu suurimaid hirme on saada GIF-iks, mida teistega jagatakse.
„Kuradi pärast.“ Teate küll?
Nii et ma mõtlesin... „Ma lasen tal lihtsalt surra.“
Mõtlesin, et pean lihtsalt naisele ütlema: „Auto tuli eikusagilt.“
Aga ei tulnud. See oli väga sirge tee.
Nägin teda umbes veerand miili kauguselt.
„Ma ei kuulnud seda tulemas.“
See ei olnud elektriauto. Bensiini oma.
Ja see pani mind mõtlema, et ma ei tohi lapsi saada.
Sest kui mu laps oleks lollpea...
Kui mul oleks lollpeast laps ja ma oleks oma lollpeast lapsega väljas
ja mu lollpeast laps tekitaks kuskil kaost
ja keegi küsiks: „Kelle oma ta on?“ Ma ütleks...
„Ma ei tea, ta tundub kohutav.“
Aga oleks aru saada, et ta on minu. Ta oleks nii karvane.
Libahundist laps, kes jookseb ringi nagu Eddie Munster.
„Kindel, et sa ei tunne teda?“ „Pole elu sees näinud.“
„Miks ta sind issiks kutsub?“ „Mine ära, Brett Jr.“
Vaadake, New Jersey...
Ma kuulsin teie hääli, seega pean ütlema...
muidu te ei suuda ülejäänud show'd nautida.
Koer jäi ellu.
Okei.
Hästi. Jah.
Mõtlete, et olete nii kõvad, aga ei suuda kuulda lugu,
kus koer võis surma saada. Koeraga on kõik hästi.
Mis juhtus, oli see, et koer jooksis sinna,
jooksis tänna ja meil oli tore jalutuskäik
ja siis ma viisin koera koju ja me armatsesime.
Õnnelik lõpp meie mõlema jaoks.
Miks muidu mu laps nii karvane oleks?
„Ebavajalik. Ebavajalik, Adam.“
Palun vabandust. Meil oli nii viisakas õhtu.
Mis see on? Mu biitseps?
Ei, ma...
Ei, ma olen trenni... Ma olen... Jah, ma olen trenni teinud.
Ma pean, sest pean seda nii kaua hoidma.
Jah. Võime sellest rääkida, kui tahate.
Okei, jah, ma käin jõusaalis.
Ma käin jõusaalis. Vabandust tema pärast. Ma käin jõusaalis. Räägin sellest.
Ma käin jõusaalis. Ma käin regulaarselt jõusaalis.
Tegelikult käin jõusaalis spirituaalsetel põhjustel.
Käin, sest tahaksin alasti hea välja näha.
Aga ausalt, jõusaal, kus käin, see ei meeldi mulle.
Ma vihkan seda. Käin seal ainult sellepärast, et see on lähim.
Aga see on testosterooni täis jõusaal,
kui see just pitsa pole.
See on testosterooni ja paksu juustukihiga pitsa jõusaal.
Teate, mida silmas pean? Seal on alati mehed,
kes lihtsalt seisavad, kuradi tujukad ja vahivad üksteist.
Ma tahan alati ainult raskusmasinat kasutada,
aga seal on alati keegi tunde,
kuni lõpuks küsin: „Kas saan seda kasutada?“
Nad ütlevad: „Keri minema!“
Ja ma ütlen: „Hästi, hästi.“
Ma teen keharaskusega kükke edasi.
Aga midagi juhtus ükspäev jõusaalis. See on täiesti tõsi
ja see lihtsalt näitab muusika jõudu.
Ma ei tea, kas see oli kogemata või keegi tegi seda meelega
või esitusloend oli suvalise segamini esitluse peal,
aga jõusaalis mängis see lugu.
Kõik kuradi ähvardavad, jõllitavad üksteist,
tõstavad raskusi, näevad tujukad välja.
Ja järgmine lugu tuli peale ja see oli see.
Ja kõik muutus.
Ma ei tea, kas olete kunagi näinud meest raskusi igatsevalt tõstmas.
See on olemas. Kätekõverdusi tegev mees hakkas nutma.
Jooksumasinal olev mees lõpetas tõususprintide tegemise
ja hakkas iseendasse vaatama.
Ja raskusmasinate kõrval olev mees
tuli minu juurde ja ütles: „Vabandust, et ma olen nii agressiivne olnud.“
„Ilmselt sellepärast, et ema ei pööranud mulle lapsena piisavalt tähelepanu.“
Ma ütlesin: „Ma mõistan.“
Ta ütles: „Kas tahad raskusi kasutada?“ Ma ütlesin: „Kasutame koos.“
Ma tean. Ma tean.
Tõestisündinud lugu. Sõna-sõnalt.
Eks tõelised raskused olid sõbrad, kelle me leidsime.
Ma tegelikult sain ühega neist sõbraks.
Teate, meestega, kes jõusaalis treenivad, on selline asi,
mis mul veel vajaka jääb. Kui inimesed liiga palju treenivad,
siis see läheb suur, suurem, püramiid.
Teate? Nagu suur, suurem, inim-Toblerone. Ja...
Sain ühe sellise Toblerone-mehega sõbraks.
Tavatsesime pärast trenni veidi jutustada,
kuni ta paariks kuuks kadus. Ei näinud teda.
Siis ta tuli tagasi ja küsisin: „Kus sa olnud oled?“
Tuli välja, et ta oli Hiinasse treenima läinud,
et saada Shaolini sõdalaseks või midagi.
Ta tuli tagasi ja küsisin: „Kuidas oli?“
Ta ütles: „Jah, see oli ausalt öeldes räigelt vinge.“
„Nad äratasid meid kell 3 hommikul üles ja peksid meid kottidega.“
Ma ütlesin: „See kõlab suurepäraselt.“
Ta ütles: „Oskan nüüd hästi kõrgele lüüa.“ Ma ütlesin: „Oh, äge.“
Ma ütlesin: „Kui kõrgele sa suudad lüüa?“
Ja ta ütles: „Ma saaksin sind pähe lüüa.“
Vastasin: „Huvitav mõõtühik.“
Aga ta ütles mulle midagi, mida ma täielikult uskusin.
Ta ütles, et kuna oli selle treeningu ära teinud,
siis kui ta oleks kunagi baaris või kuskil
ja keegi alustaks temaga kaklust,
siis nüüd pidi ta seaduse järgi ütlema kolm korda,
et ta on surmav relv,
enne kui võis kaklusse astuda.
Miski ei eskaleeriks kaklust kiiremini...
kui keegi ütlemas: „Ma olen surmav relv.“
„Mis see oli?“ „Kuulsite mind?“ „Jah, me kuulsime sind.“
„Kuulake uuesti. Ma olen surmav relv.“
„Kas lähme välja?“
„Oodake, oodake. Ma olen surmav relv.“
Kes sa oled, tropp Beetlejuice?
Aga ma kuidagi uskusin teda. See tundus mulle loogiline.
Ainult hiljuti mulle terendas, et kui see oleks tõsi,
siis ühel päeval, kui ta kellegi tapab, siis kohtus kohtunik võib lihtsalt öelda:
„Vabandust härra, kas võin kontrollida?“
„Kas te ütlesite kolm korda, et olete surmav relv?“
„Jah, ütlesin.“ „Selge. Juhtum lõpetatud. Süütu.“
„Ta magas, kui ma seda ütlesin, aga ma ütlesin.“
Ta ei ole tõeline.
Koer jäi ellu.
Millal te mind usaldama hakkate?
Kõigist maailma probleemidest,
ja neid on nii palju, kui ma võin korraks aus olla,
arvan, et meil on üks suur probleem, millest kõik probleemid alguse saavad.
Ja see probleem on varaline ebavõrdsus.
Minu meelest on vahe rikaste ja vaeste vahel ajuvaba.
See tundub muutuvat hullemaks.
Ja ma usun, et kõik meie probleemid tulenevad sellest.
Ja ma arvan, et ainus viis,
kuidas saame sellega tegelema hakata, on rikaste maksustamine. Ja...
See on mu südameasi.
Ma olen sõpradega paljudel protestidel käinud.
Ja...
ja paar aastat tagasi...
Ma sain töö.
Ja see oli esimene kord elus, kui sain väärilist tasu.
Ja ma olin sõpradega ühel sellisel protestil ja hüüdsin:
„Maksustage rikkaid, maksustage rikkaid... “
„Võib-olla tuleks neid käsitleda juhtumipõhiselt.“
„Kuulame, mis neil öelda on.“
„Osadel neil on ilmselt hea süda. Kullast süda.“
Räägin teile tõtt. Ma olin „Ted Lassos“. Ja...
Aitäh.
Suur tänu. Ja... ja ma olen elu lõpuni selle eest tänulik.
See tõesti muutis mu elu.
Ma olin enne seda aastaid töötanud.
Tuleb välja, et on suur vahe, kui inimesed su saateid päriselt vaatavad.
Enne „Ted Lassot“
olin ma lihtsalt asju teinud ja aega raisanud.
„Hüvasti kahekümnendad, täielik ajaraisk.“
„Ted Lassos“ mängimine muutis mu elu.
Tunnen end väga privilegeerituna, ja inimesed astuvad tihti minu juurde
ja küsivad: „Mis järgmiseks? Mida sa järgmiseks teed?“
Ja kuna olete mu vastu nii toredad olnud,
jagan teiega midagi eksklusiivset.
Aga te ei tohi kellelegi öelda,
sest erisaade ei tule nii pea välja.
Ma käisin L.A.-s. Olen ühe saate ideed pakkunud.
Ma olen väga elevil. Aga te ei saa... Ma pole seda veel maha müünud. Peaaegu.
Igatahes, räägin teile.
Järgmine saade, mida tahan teha,
on saade nimega „MDMA võitlus“.
See seisneb selles, et võtad kaks väga head MMA võitlejat,
annad neile 30 minutit enne võitlust MDMA-d
ja pool tundi hiljem paned nad puuri ja hüüad "Läks!".
Ja nad kõnnivad üksteise poole öeldes...
„Sa oled nii suur.“
„Su nahk on nii pingul.“
Ja kohtunik ütleb: „Hakake pihta.“ Ja lükkab nad kokku,
aga nad hakkavad teineteise kaela ninaga hõõruma
ja teineteise pead pigistama.
Ja ta ütleb: „Eemalduge.“ Aga nad ütlevad: „Jäta meid rahule.“
Nad lihtsalt kallistavad ja kallistavad ja kallistavad.
Nad ei lase üksteisest lahti ja kallistavad
ja kallistavad ja kallistavad.
Nad lähevad põrandale ja kallistavad.
Nad lebavad seal käsikäes ja vaatavad üles
ja üks neist ütleb: „See on puur.“
Ja teine ütleb:
„Kui sellest mõtled, on terve elu puur.“
Aitäh.
Suur tänu teile. Idee esitlused lähevad väga hästi.
Mark Cuban on nõus, nii et eks näeme.
Lihtsalt hoiatus, et järgmine asi, mida ütlen,
on kõige vastuolulisem asi, mida ma täna õhtul ütlen.
Nii et pange end valmis, saame sellega hakkama
ja edasi on kõik kerge.
Aga vaadake, ma ütlen seda...
sest usun, et on oluline oma tõde välja öelda.
Ja ma ei taha teeselda, et olen miski, mis ma enam pole.
Ma ütlen selle lihtsalt välja. Siis on see öeldud.
Ma armastan muusikale. Okei?
Ma armastan muusikale.
Ma ei teeskle enam, et ei armasta. Ma tõesti armastan muusikale.
Ma armastan muusikale, aga vihkan näidendeid.
Näidendid on igavad, te kõik teate seda.
Kui oled kord muusikali nautinud, on raske näidendi juurde tagasi minna.
Kui oled kord kogenud „Defying Gravity“ suursugusust,
on väga keeruline saada midagi „Olla või mitte olla’st“.
Sa räägid. Näidendid on igavad. Näidendid on igavad.
Ja kõik, kes ütlevad muud, valetavad sulle ja endale.
Tšehhov võib kuu peale minna.
Ja Shakespeare... Miks me sellest jorsist ikka veel räägime?
Ma käisin „Romeo ja Juliat“ vaatamas.
See on täielik koopia „West Side Story'ist“
William, sa arvad, et ma ei märka, sest sa võtsid nipsutamise välja.
Ole nüüd.
Ja kui Shakespeare on nii geniaalne kirjanik,
siis räägime „Romeo ja Julia“ süžeest.
Kaks esimest stseeni, OK. Hukule määratud armastajad, OK.
Siis juhtub see, et Julia ütleb: „Tahan Romeoga abielluda.“ Isa ütleb ei.
Ja lukustab ta magamistuppa preestri ja õega. Okei.
Ta küsib: „Mida ma teen?“ Preester ütleb: „Mul on idee.“
Pole kunagi hea märk, kui preester ütleb lapsele: „Mul on idee.“
Ta ütleb, mul on see mürk, mida ma pole eriti proovinud,
aga olen päris kindel, et kui seda võtad, oled 48 tundi surnud,
nad korraldavad matuse ja leinavad sind,
jätavad su krüpti ja kahe päeva pärast,
saab Romeo tulla, sa ärkad üles ja te kaks saate põgeneda.
Kui Shakespeare on nii hea kirjanik, peaks Julia järgmisel real ütlema...
„Kas kellelgi on muid ideid.“
„See kõlab ajuvabalt.“
„Ei, Julia, see on alati kõige ilmsem asi.“
„See on alati-- See peab olema see 48-tunnise mürgi asi.“
„Äkki me lihtsalt hiiliks tagant välja?“
„Ei, kahjuks see peab olema see 48-tunnise mürgi asi.“
„Sa ütled, et nad peavad matuse?“
„Jah.“ „Aga kui nad mu tuhastavad?“ „Sa mõtled üle Julia.“
Käisin „Hamletit“ või „Macbethi“ vaatamas. Pole kindel kumba.
„Hamletit“ või „Macbethi“. Pole kindel kumba.
Nad on ju mõlemad jamad?
Tollal oli meelelahutuse kvaliteet ikka väga halb.
„Hamleti“ või „Macbethi“ keskel, pole oluline kumma.
„Hamleti“ või „Macbethi“ keskel ütleb üks tegelane järgmist.
„Jah, nagu jänes lõvi.“
Ja inimesed naersid. Ma olin vihane.
Piilusin istmeridu mõeldes: „Kas te teete nalja?“
„See tõesti rahuldab teid?“
Ütlesin: „Minge vaba mikrofoni komöödiaõhtule.“
„Kogege, kuidas keegi küsib, kus peruulased on.“
„Te surete naeru kätte.“
Ja vaadake, ma tean, et ühel päeval mängin etenduses
ja seda klippi kasutatakse mu vastu.
Ma selgitan. Ma kunagi ei öelnud, et etenduses pole lõbus mängida.
Etendust on väga lõbus teha. Neid on lihtsalt igav vaadata.
Palun tulge mu etendust vaatama.
Ma vihkan etendusi, aga armastan muusikale.
Sest muusikal on nagu etendus, kus asju juhtub.
Aga kuigi ma armastan muusikale,
ei saaks ma kunagi muusikalis olla.
Mitte selle pärast, et ma ei oska laulda või tantsida. Ma ei oska.
Pigem sellepärast... kuigi ma muusikale armastan,
ei suudaks ma teha seda nägu,
mida iga näitleja peab muusikali alguses tegema
tahtmata endale viga teha.
Aga kuna me filmime seda. Ma proovin teie jaoks, okei?
Ma proovin seda nägu teha. Te olete kõik muusikali näinud?
Mõned on totrad, mõned on keerulised, mõned on sügavad, mõned kerged.
Kõik muusikalid algavad nii, et näitleja tuleb lavale ja teeb seda nägu.
New York City, ma olen siin.
Tule taevas appi. Oksendaksin endale suhu.
Nii, oleme nüüd show suhete osas.
Kas siin on abieluinimesi?
Nii palju abieluinimesi.
Kas sa oled abielus? Kaua sa oled abielus olnud?
Peaaegu 30 aastat. Minu austus.
See kõlab rekordina. Kas keegi suudab seda ületada?
Nelikümmend seitse.
Nelikümmend seitse seal.
See on nüüd väga imelik oksjon. Keegi ei võida midagi.
Aga te võidate meie austuse. Nelikümmend seitse, kolmkümmend.
Ma ei tee abieluinimeste üle nalja.
Mul on abieluinimeste osas ainult austus.
Ma pole abielus olnud.
Ma pole kunagi Jumala ega seaduse ees vannet andnud aga teie andsite
ja... ma usun, et te mõtlesite seda...
tollal.
Ma pole kunagi abielus olnud.
Ja aus olles, ei ole ma kunagi tahtnud abielus olla.
Ja ma olen alles hiljuti aru saanud, miks.
Ma arvan, et komöödia pärast.
Ma arvan, et komöödia rikkus minu jaoks abielu,
sest üles kasvades paelusid mind püstijala- ja situatsioonikomöödiad,
mis tähendab, et kogu elu nägin ühte stereotüüpi abielust.
Ma arvasin, et abielu on see,
kui mees elab majas naisega,
kes ei taha temaga enam mitte iial seksida.
Teate ju? Kõik situatsioonikomöödiad on alati
„Deborah, miks me ei seksi?“ Teate küll?
„Neljapäeviti NBC-s.“
„Külm Frieda on tagasi.“ Teate ju, mida ma mõtlen?
Ja ma alati mõtlesin: „Mulle meeldib seks. See kõlab kohutavalt. Miks seda teha?“
Aga hiljuti olen rääkinud paljude heteropaaridega,
kes on pikaajalises suhtes ja olen neilt küsinud nende
sekselu kohta, sest ma olen pervert.
Ja ma ei mõista tühjast-tähjast rääkimist.
Ja olen enamike puhul avastanud,
et see stereotüüp on vastupidi.
Enamik mehi, kellega räägin ütlevad: „Jah, me seksime piisavalt.“
Enamik naisi arvab, et nad ei seksi piisavalt.
Ja põhjus, miks siin on surmvaikne...
on sellepärast, et see on tõsi.
Kurat, see oli pingeline.
Nii et kui see on tõsi ja see tõesti on,
siis miks nii on? Õnneks on mul teooria.
Muidu ei läheks see osa kusagile.
Arvan, et seetõttu, et seks on imelik. Seks on imelik, eriti nagu mina seda teen.
Nagu...
Kuulge, koer jäi ellu. Ei, vaadake.
Seks on imelik. Seks on imelik, eriti seksiga alustamine.
Minu jaoks on seksi algus nii stressirohke.
Ma tunnen seksi puhul sama, nagu ecstasy puhul.
Asja käivitumise faasis olen alati närvis.
„Appi, loodan, et läheb hästi.“
Kui juba seda teen, mõtlen: „Miks me seda kogu aeg ei tee?“
See on sellepärast, et need on kaks väga erinevat olekut, eks?
Üks on olla inimene. Üks on olla loom.
Ühest olekust teise liikumiseks peab suurest takistusest üle saama.
Ja kõik peavad seda tegema.
Isegi-- Isegi keegi, kes TED Talki teeb.
Keegi, kes teeb TED Talki.
Ja nad ütlevad... „Oo jaa, universum,“ või midagi.
See sama inimene ainult paar tundi varem
võib teha nii.
See... see ei ole, kuidas mina seda teen.
Et olla-- Ma üritan midagi selgeks teha. See ei ole...
see ei ole täpselt... See on liialdus.
Kõik peavad seda tegema. Targad inimesed. Teie. Albert Einstein oli ühel päeval:
„E võrdub MC ruudus,“ ja hiljem oli...
Suur takistus, et ühest olekust teise saada.
Seega ma arvan, et seksuaalselt tõrjuda saamine on kõige piinlikum asi.
Sest see ei ole, nagu oleksid kohtingul ja lugesid signaale valesti
ja mõtled: „Aeg loomastuda.“
Paned käpad kätte ja ahvimaski ette ja üritad takistusest üle saada
ja ta küsib: „Mida sa teed?“
Ja sa ütled: „Mitte midagi, absoluutselt mitte midagi.“
„Mitte midagi. Ma nautisin kogu vestlust. Veel palun.“
„See oli nagu etenduse vaatamine. Nautisin seda.“
Ja sellepärast ma arvan...
suhte alguses on mehel lihtne
seksi alustada, sest ta ei tea sind.
Sa võid endale öelda: „Ma olen suur tugev loom.“
„Ma olen suur tugev ahv-loom-mees.“
Ja sa saad takistusest üle ja alustad seksiga.
Aga kui sa oled kellegagi olnud nii...
kolm nädalat...
iga kord, kui üritad takistusest üle saada, mõtleb osa sinust,
„Ma olen suur tugev ahv-loom.“
„Ma olen suur tugev loom aga ta nägi mind nutmas
’The Great British Bake Offi’ finaali ajal.“
„Need kuradi ilusad kakukesed.“
Ma pole kunagi abielus olnud, eks? Aga ma arvan, et olen--
proovinud enamikke suhtetüüpe.
Teinud lühiajalist, keskmise pikkusega, pikaajalist, renti.
Kõige kaugemale jõudsin eelmisel aastal. Elasin kellegagi
ja koos elamine oli täiesti teine asi,
sest enne seda arvasin, et tüdruku omamine on
see kui kohtud kellegagi kolm-neli korda nädalas
ja kui temaga kohtud,
näitad talle nelja protsenti endast,
mis on avalikult aktsepteeritav.
Ja kui tunned, et teine 96% hakkab pinnale kerkima,
ütled: „Mul on väga tore olnud, kohtume varsti.“
Ruttad koju, sulged ukse ja taastud.
Ta oli mu kodus. Teisel päeval oli 96% igal pool.
Ta arvas, et ma olen imelik, sest teen kõik toidud wok-pannis.
Aga kui see on stir-fry jaoks piisavalt hea,
on see pudru jaoks piisavalt hea.
Ja mul on riidesse panemiseks süsteem, mis teda hulluks ajas.
Ma jagan seda süsteemi teiega ja see muudab teie elu.
Ma panen riidesse nii. Päeva lõpus, kui olen riietega
ühel pool, võtan need ära ja panen pesumasinasse.
Kui pesumasin on täis, panen selle tööle.
Siis tõstan kõik kuivatisse ja panen selle tööle.
Ja kui see on valmis, panen riidesse otse kuivatist.
Ja ring jätkub.
Ma ei raiska oma elu sellele vahendajale, mida me sahtliteks kutsume.
Ma ei võta kõiki riideid. „Kiiresti, peame teised riided peitma.“
„Inimesed tulevad majja.“
„Kui nad näevad, et meil on veel riideid, tapavad nad meid.“
„Nad ei tohi kunagi teada,
et meil ei ole kõik riided seljas.“
„Kiiresti. Peida korralikult. Vii üles.“
„Pead need peitma ja kokku panema. Pane karpidesse.“
„Nad ei tohi kunagi näha, et meil on veel riideid.“
„Tead, mida mul vaja on? Osasid neid teisi riideid.“
„Parem lähen üles, avan karbid ja voldin lahti.“
Kõik need aastad ja aastad, mis ma säästnud olen.
Tahate teada, kuidas ma kaks Emmy't võitsin? Sest mul oli aega.
Ma ei ole praegu suhtes.
Ei, ma... olen vabast tahtest vallaline, tema vabast tahtest.
Ei, see oli tegelikult mõlemapoolne.
Me jõudsime ühisele arvamusele, et ma olen jobu
ja et ta peaks oma eksiga abielluma.
Aga-- Ei, kõik on korras. Ta on surnud.
See teeb teid rõõmsaks?
Kui imelik grupp inimesi.
Kuuskümmend üheksa.
Veel 45 minutit seda. Kuuskümmend üheksa. Seksipoos.
Mitte mulle. Ma vihkan seda.
Kui huvitab, keegi küll ei küsinud.
Aga ütlen teile ikka. Ma vihkan 69-t. Ma vihkan 69-t.
Ja ütlen teile miks.
Ma ei sa hõõruda oma kõhtu ja patsutada pead samal ajal.
See on seks. See pole kuradi Cirque du Soleil.
Jah, jagada on tähtis aga saab ka kordamööda.
69 lõpeb alati 11-ga.
Kaks inimest lebamas üksteise kõrval tundes end haisva ja häbistatuna.
Ma eelistan 16-t...
mis on anaalseks raseda naisega.
Ma ei tea, kas see lõigatakse välja.
Kurat küll.
Me peaks varsti lõpetama hakkama.
Viimane asi, millest tahan rääkida,
rääkisin armastusest ja suhetest.
Asi, millest ma rääkinud pole on, et kord ma tõesti
kogesin armastust esimesest silmapilgust.
Läksin ühele peole, see naine pööras ringi,
meie silmad kohtusid ja mõtlesin: „Pagan küll, olen armunud.“
See on ju päris asi, armastus esimesest silmapilgust?
Kui olete paar ja ei nooguta, tuleb sellest pikk kojusõit.
„Kas sa kuulsid, mis ta ütles?“ „Jah, ma kuulsin.“
„Ta ei oska teisi järele teha ja ma arvan, et ta seksis koeraga.“
Nägin seda naist, meie pilgud kohtusid.
On piinlik, mis mu peas juhtus.
Kui seda naist nägin, oli mu esimene mõte:
„Miski enam pole oluline.“
„Me võime elada põldudel ja süüa marju.“
Ja... mina ja see naine hakkasime käima ja see naine on
pooleldi iirlane ja pooleldi hiinlane, mis tähendab, et ta on üliilus
ja ma ei tohi kunagi teda järele teha.
Kus on kõik hiirlased? Igatahes.
Me hakkasime käima ja olime armunud. Arvan, et see on armastus. On see?
On armastus see, kui saadate üksteisele päev läbi sõnumeid,
sõnum, sõnum, sõnum, sõnum, sõnum, sõnum, sõnum, sõnum, sõnum, sõnum.
Ja kui ta mingi hetk kohe ei vasta
ühele su sõnumile, mõtled: „Okei, ta petab.“
„Ta pole sõnumit tagasi saatnud. Ta sees on riist. Okei.“
„Ja see on suurem riist, kui minu oma. Ta on viimaks rahuldatud. Okei.“
„Veel üks riist pidi ühinema, ta käed on tööd täis.“
„Ta ei saa sõnumit saata. Okei.“
„Veel üks riist pidi ühinema ja nüüd on see tal suus,
sest muidu ta ütleks Sirile, et ta mulle helistaks.“
„Teadsin, et see juhtub, ma olen idioot.“
Ja siis 25 minutit hiljem ta saadab sõnumi vastu:
„Vabandust. Olin jõusaalis. Igatsen.“ Ja sa mõtled: „Okei, veidi klammerduv.“
Kas see on armastus?
Ja see armastus toob kaasa hulluse.
Ma vaatan tagasi sõnumitele, mida saatsime.
Ja mõtlen: „On need armastuskirjad või surmaähvardused?“
Need pöörased asjad, mida teineteisele ütlete.
„Ma ei suuda oodata, kui sind jälle näen, kui sind jälle suudlen.“
„Ei suuda oodata, kuni olen su peal, nülin su nahka maha
ja kannan sind nahast tekina.“
Kaotad kõik mõistuse. Lebate koos voodis ja mõtlete:
„Me ei pea ju täna tööle minema, ega?“
„Me ei pea tööle minema, oleme armunud.“
Nagu su ülemus mõtleb kontoris, kus on Brett täna?
„Härra, ta ei saa tulla. Ta on armunud.“ „Peame talle palgaga puhkust andma.“
Te muutute väga räpasteks.
Lebate seal öeldes: „Ära mine voodist ära.“
„Ära mine pesema.“
„Võime siin lebada ja sama kuseteede põletikku edasi-tagasi anda.“
„Jõhvikamahla, mu ingel?“
Teid ei pruugi üllatada, et see suhe lõppes.
Ja kui see lõppes, rääkisin oma õega.
Mu õde on minu vastand.
Mu õde on abielus, tal on lapsed, ta on õnnelik.
Ma küsisin temalt: „Kas mul ei olnud selles osas õigus?“
Ta ütles: „Brett, sul ei ole kunagi millegi osas õigus.“
Küsisin: „Ei mõistnud armastust?“
Ta ütles: „Jah, muidugi oled armastuse osas valel teel.“
Ta ütles: „Armastus on...“
„...kui leiad oma hingesugulase,
tunned tõelist rahu.“
Ütlesin: „Okei, siis see kindlasti polnud armastus.“
„See oli... see oli täielik luupainaja. Ma ei usu, et ma magasin.“
Ma olen sellest palju mõelnud, sest kahtlustan,
et tal on ilmselt õigus.
Aga kui mu õel on õigus,
siis see tähendab, et kõik teie lemmik armastuslaulud
ei ole ükski armastusest.
Need on laulud sõltuvusest.
Need on lihtsalt Cookie Monsteri laulud.
Teate, mida ma mõtlen? Teate neid laule:
„Me armastus käib üles-alla,
maja põleb, lõikame oma riistad otsast.“
Teate?
Sest kui mu õel on õigus, peaksid kõik armastuslood olema sellised.
Mul on nii mugav sinuga diivanil istuda
Vaadata tund aega seriaali
Võib-olla vaatame veel ühe
Kui pead kontoris kaua olema
Ma ei kritiseeri
Sest ma usaldan sind ja tean, et armastad mind
Ja sinu jaoks on mu riist õiges suuruses
Sinu jaoks on mu peenis õiges suuruses
Suur tänu, New Jersey! Ilusat õhtut!
- Brett, hea show. - Aitäh, Mary.
Kas sa tead, kas Red Squirrel tuli?
Ei, Red Squirrel ei tulnud.
- Aga Big Bear? - Ei.
Crazy Orange Bird?
- Hot Dogs? - Ei, Brett.
Okei. Vähemalt Buddy G oli siin.
Brett, oleme sellest rääkinud. Need sinu sõbrad ei ole päris.
Okei.
- Näeme restoranis. - Jah.
Hästi.
Hea show, Brett. Sa oled fantastiline.
Sa olid imeline.
- Hästi. - Nii palju halbu sõnu. Ma armastasin seda.
Lähme restorani tähistama. Tule!
- Sa ei oska kedagi järele teha. - Hei, ära ole julm.
- Tule nüüd. - Minge eest. Olge sõbralikud.
Kohtume restoranis.
Hei! Sa olid tubli.
Aitäh, Buddy G.
- Ma ei uskunud, et tuled. - Sa teed nalja?
Ma ei jätaks kunagi tulemata.
Lähme võtame midagi süüa. Tule.
Okei.
Tule sõber.
Subtiitrid tõlkinud Ornella Jogi