Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
To!
Dobro došli.
Glumit ću na turskoj državnoj televiziji. Ondje je najsigurnije.
Dobro došli, prijatelji.
Naziv ovog nastupa jest CMXXIV,
kao što vidite ovdje gore.
Objasnit ću vam što to znači.
Kad sam započeo ovaj set 2024., zvali su ga „CM 24”.
Sad ga pišemo rimskim brojevima i slovom „X” jer su Iluminati to tražili.
Htio sam staviti „24” ispred „CM”,
ali to bi stvorilo određena očekivanja.
Da, gospođo. Samo se smijte.
Stalno slušam:
„Što žene vide u njemu?”
Ne znam što vide u meni, ali…
Mogu vam samo reći da je odmah vidljivo.
Prijatelji moji, komičar sam već dugo, otprilike 30 godina.
Očekivanja su prevelika, a entuzijazam mi je opao.
Otac mi je rekao:
„Sine, vlada kaos, pazi koga puštaš u publiku.”
Tako moj tata razmišlja.
Kao da na posao šalje 12-godišnjeg sina.
„Pazi koga puštaš.” Glupost!
Moji su obožavatelji bolji od većine, ali imaju visoka očekivanja.
Svaki put.
Govori se da Cem Yılmaz više nije onaj stari.
Ima li tko da to nije čuo?
„Nije to više to. Gubi se.”
„Možda se danas izgubi, pa to vidimo uživo.”
Ljudi, ako me ne vidite u Survivoru,
i dalje ima nade.
Ako me vidite kako pužem po podu i tražim keks,
tad biste trebali znati
da mi ne ide najbolje.
Budući da živimo u teškim vremenima,
htio bih vam dati malo upozorenje da se ne biste smatrali bezosjećajnima.
A ovakva teška vremena rađaju bezosjećajnost.
I meni je to spočitavano.
U ovoj te zemlji mogu optužiti za bezosjećajnost
ako se kasno probudiš.
Recimo, izbiju požari u Egejskoj regiji u 10.30,
probudiš se u 11 h i već ti netko psuje sve po redu jer nisi ništa objavio.
Spavao sam! Ništa nisam učinio.
Samo sam spavao, jebote.
A u ovom poslu nemaš ni prijatelje ni ljude koji te podržavaju.
Ovdje mi je stariji brat.
On i Zafer predstavljaju novu generaciju komičara.
Vidjeli ste njihov nastup?
Izvode ga uživo. Čak i prodaju ulaznice.
Dobri su, pogledajte ih. Samo 50 lira!
To je najsmješnije od svega.
Rekao sam mu da sam uzbuđen jer danas snimamo.
A on je rekao: „Uskočit ćemo ti ako se budeš mučio.”
Ali rekao sam da ne želim morati svima vraćati 4000 lira.
Iznenadilo me kako je drag moj sin bio prije ove turneje.
Ima 13 godina. Rekao je: „Sretno na turneji, tata.
Želim ti puno sreće u Europi. Čuo sam da imaš 20 nastupa.”
Znao je točan broj.
Spomenuo je i američku turneju i sve.
Očito su on i majka već skovali planove. Na sve su mislili.
Šteta, zar ne?
Prestat ću s tim otrovnim šalama. Ljudi se naljute.
Imao sam nekoliko šala o alimentaciji.
Ljudi su me napali što se šalim s tim.
Ja plaćam, pa se smijem šaliti.
Otkupio sam autorska prava na šalu.
A i moram reći da je šala bila dobra. Pitali su plaćam li joj izdržavanje.
„I izdržavanje, i uzdržavanje i održavanje.”
Razumijete?
Razveo sam se.
Koliko je prošlo? Oko 13 godina.
Zbunjen sam kad vidim parove u publici.
Ne želim vas odgovarati, ali ja sam vrlo sretan sâm.
Vi ste zajedno, zar ne? Koliko dugo?
-Jedanaest godina. -Jedanaest? Imate li djecu?
-Dvoje. -Sjajno.
Neka ih Bog blagoslovi.
11 godina. Dakle, posljednjih si 10 sve duže i duže na zahodu.
To krene prve godine. Počneš igrati Candy Crush.
A onda si sve duže na zahodu.
„Dušo!” „Jebala te duša.”
Zar ne?
Ženi zvuči poznato, ha?
Pušiš li, brate?
Ako pušiš na zahodu, moraš biti oprezan.
Znaš onaj mali procjep ovdje?
U njega istresaš pepeo.
Moraš biti oprezan. Jednom sam se skoro žigosao.
Jao…
Čudim se što je itko više zajedno.
Kako da se ne čudim tomu?
Zamjeraju si i ljute se jedno na drugo.
Žene i muškarci gledaju se kao neprijatelji.
Kažu da su mi šale toksične.
Čak i mizogine.
„Toksične šale. Patrijarhalni diskurs i toksične šale!”
Što je „toksičan”? Obožavaju tu riječ.
Što je to, dovraga?
I uvijek je rabe za muškarce. „Toksičan muškarac.”
Na turskom tok znači „dobro uhranjen”, a sik je „kita”.
Kad Turčina prozoveš „toksičnim”, ne može se uvrijediti.
„Ercane, toksičan si.”
„Pa…
Hvala Bogu da jesam.
Kita mi je stvarno dobro uhranjena.
Kod mene nema suše.”
Sve prozivaju toksičnim.
Ako voliš sebe, odmah si narcisoidan.
Slobodan sam. Stvarno.
Ugodno mi je kod kuće.
Kad ti dođeš kući, pitat će te: „Što te najviše nasmijalo?
Je li ti se svidio nastup?”
Kad ja dođem kući, skinut ću hlače i hodati gol.
Gledat ću Johna Wicka 1, 2, 3, 4…
Prošlo je mnogo vremena otkako sam se družio sa ženom.
Ne želim stalno kritizirati, ali sa ženama je teško.
Imamo li ovdje novih parova? Novih iskustava?
Da čujem. Kako vi održavate odnos?
To me jako zanima. Ja to u ovim godinama više ne mogu.
Hodaš s 38-godišnjakinjom i kažu da si našao „mladu ljubavnicu”.
Ima 38 godina! Na samrti je, jebote!
Žene ne razumiju pitanja.
Pitaš je: „Što bih ja bez tebe?” I ona misli kako je to romantično.
Ozbiljno pitam. „Što bih sve mogao raditi bez tebe?”
Da…
Pitaš: „Čime sam te zaslužio?” I ona se sva rastopi.
Pitam te, jebote. „Što sam Bogu skrivio da sam tebe zaslužio?”
Srušio sam sve vaše nade. Bravo ja!
Razveden sam. Imam sina i sretan sam.
Sin je proveo mnogo vremena sa mnom ovog ljeta.
Tinejdžer je, pa voli provoditi vrijeme s odraslima.
Učiti novi žargon, raditi nove stvari.
Bio sam uzbuđen i mislio kako smo se sjajno zabavljali.
A onda se dogodilo nešto što nikad ne bih očekivao.
Pomislio sam: „Zabavljao sam ga i činit ću to još mnogo godina.
To baš i nije jeftino.
Hoće li se on brinuti za mene u budućnosti?”
Razmišljate li i vi o tome?
„Trebao bi postati liječnik i brinuti se o meni.”
Prije nisam tako razmišljao, ali mi se postupno uvuklo u glavu.
Pitao sam ga: „Gle, kako se zabavljamo.
Kad tvoj stric i ja ostarimo,
hoćeš li se pobrinuti za nas?”
Odgovorio je: „Ako baš bude nužno.”
Taj nam mali gad samo planira na samrti smočiti usta vatom.
U tom će mi trenutku s usana čitati:
„Zaklada turskih veterana”.
„Turska zaklada za obrazovanje.”
Njima ću ostaviti sve nasljedstvo.
On i njegova majka u mojoj će oporuci pronaći krastavac.
Neću ni trepnuti.
Moja krv. Znate li što je učinio?
Jeste li čuli za internetsku stranicu Celebrity Net Worth?
Ne? Nađimo novu publiku.
Na toj su stranici zanimljivi podaci.
Navodno pokazuje koliko ljudi imaju novca.
„Kolika je neto vrijednost Michaela Jordana? 2,5 milijarde.”
„Koliko je zaradila Céline Dion?” I dobit ćeš podatak.
Sin mi je došao i rekao:
„Tata, potražili smo te na stranici Celebrity Net Worth.”
Moja vlastita krv.
Pitao sam: „Zašto, pobogu?”
Pogledali su me on i njegovi prijatelji. „Imaš 20 milijuna dolara.”
Osjećao sam se demoralizirano.
Ili ta stranica nije preživjela digitalnu apokalipsu 1999.
ili je u pitanju neki drugi komičar.
„Jesi li lud? Evo upravo kod sebe imam 20 milijuna.”
A onda sam shvatio koliko je to. Pitao sam: „Zna li mama za stranicu?”
Stvarno sam to pitao.
Stvarno se čudim što ste zajedno.
Iskreno, ljudi se danas zaista preziru.
Žene i muškarci ne mogu se smisliti.
Kao ni zaposlenici i poslodavci.
Ljudima je zaista dosta jedni drugih.
A uz sve što se događa…
Ako uzmeš malo vremena za sebe,
postaneš bezosjećajna osoba koja ne prati zbivanja.
Vruće se teme brzo izmjenjuju.
Toliko je tema za razgovor da se osjećam obeshrabreno.
I smeta mi što usred svega toga naslovnice pune nevažne teme.
Neki su dan govorili:
„Umjetna inteligencija preuzet će naše poslove.”
Koje poslove?
U Turskoj je stopa nezaposlenosti oko 30 %.
Umjetna inteligencija treba rođaka u vladi da se ovdje zaposli.
„Poveži me s nekim svojim routerom.”
Koga će to, molim vas, zamijeniti umjetna inteligencija?
Ja se toga ne bojim. Tko se boji?
Svi se morate dobro naspavati.
Utorak je. Ovako izgleda publika.
„Jebote, Ceme. Ispričaj vic, nemoj da se moramo truditi.”
„UI će upravljati nama.”
Ne boje se inteligencije…
Oduvijek inteligentni i radišni narodi upravljaju ostalima.
Sa zlim ili dobrim namjerama.
A mi smo oduvijek pasivni.
Čudim se što su iznenađeni.
Izum baruta omogućuje ti da budeš ispred drugih.
Izumio si parni stroj, prošao industrijsku revoluciju…
Naravno da će oni koji rade na tome manipulirati nama.
Zašto ste iznenađeni?
„UI će upravljati nama.”
Ne smeta im inteligencija, nego to što je umjetna.
Neka je žena na TV-u govorila o umjetnoj inteligenciji.
Činilo se da je zabrinuta samo zbog toga što je umjetna.
„Umjetna će nam inteligencija oduzeti sve poslove.”
Umjetne usne, umjetne grudi, umjetno dupe…
„UI će sve preuzeti!”
Već te preuzeo Silicon Valley.
Zašto te briga?
Uostalom, zašto uvijek razgovaramo o tako grandioznim temama?
„Što će UI učiniti?”
Čovječe, i dalje ne znamo odakle ovaj narančasti upaljač.
Zaboravite UI. Je itko to otkrio? Recite mi ako jeste!
Ovo. Kako ovo ulazi u naše domove?
Je li ga itko kupio?
Kako nađe put do naših domova?
Kunem vam se! Imam 20 upaljača Dupont i ovo.
Ima i plavog brata.
Ovo su ljudi.
Izlaze iz tvornice na svježi zrak.
Čak nas i ovo zbunjuje. Sigurno je nekakav prislušni uređaj.
Ovo će nas kad-tad sjebati.
Imam mnogo suosjećanja prema drugima.
Ne bih se mogao baviti komedijom bez toga.
A naši ljudi obično i zaslužuju suosjećanje.
Većina njih su dobri ljudi.
No to suosjećanje prestaje kad pogledate ulični intervju.
Osjećaš se obeshrabreno.
Često me kritiziraju:
„Ne hoda ulicom i ne zna što rade obični ljudi.”
Želiš da me izbodu u Fikirtepeu samo da te nasmijem?
Kao da je Dostojevski imao trgovinu u Esenyurtu.
Nisam šetao ulicom posljednjih 25 godina.
Rijetko sam to radio i kao dijete.
No poznajem svoj narod.
Turci zapravo ne mare za sebe ni za ono što se uistinu događa.
Usredotočeni su na velike probleme. „Postoji zavjera protiv Turske!”
Uvijek tim tonom.
„Nisu zapravo sletjeli na Mjesec.” Dobro, jebote, nisu.
Neki sam dan čuo nekoga…
Umro je član obitelji Rothschild.
I rekao je: „Umro je Rothschild. Neka gori u paklu!”
Izrađuje rolete u Istanbulu.
Što su tebi Rothschildi skrivili?
Jesu li naručili rolete i nisu platili? Što bi moglo biti?
Turski se narod uvijek zamara velikim stvarima.
Tako da nemaju vremena za sebe.
Već ste dugo na društvenim mrežama.
Ja sam odustao od toga.
Pitaju me zašto sam onemogućio komentare na Instagramu.
Skoro sam poludio.
Uvijek vidim patuljke na Instagramu.
Ne znam je li to zbog moje lokacije ili algoritma,
ali stalno viđam patuljke. Zašto?
Nisam ni znao da ih ima toliko.
Kad sam bio dijete, bilo ih je sedam.
Sad imamo oženjenog patuljka, patuljka s kopljem,
obitelj patuljaka koja pleše…
Rekli su da moram razbiti algoritam.
Pa sam počeo gledati guze Brazilki.
Moram razbiti algoritam.
A svi su uređaji sinkronizirani.
Dosta ti je patuljaka, pa otvoriš Spotify.
A ondje ti odmah pusti Yalına.
Ova šala sigurno neće doći do balkona.
Malo je prekratka.
Stvarno mi je dosta svega.
Htio sam se malo posvetiti sebi.
Znate onu ideju da se trebamo posvetiti poslu?
Odlučio sam učiniti to i postati zdraviji. Imam tu edem, vidite?
Bio sam obeshrabren…
Išao sam na pregled početkom sezone da vidim imam li problema.
Liječnik je rekao: „Odmah ću vam reći. Prestanite piti.”
„Uopće ne pijem toliko.” „Vidio sam vas na Instagramu.”
Svi misle da puno pijemo. Čudno, ali nema veze.
A onda mi je rekao da bih trebao više spavati.
Predložio mi je aplikaciju.
Aplikacija…
Nije samo za mobitel, nego i za sat.
Znate one aplikacije koje prate spavanje?
Jebeš mi sve ako vas opet nešto pitam.
Ne znate za te aplikacije? Bilježe što se dogodi tijekom sna.
„Kašljanje u 2 h, poteškoće s disanjem u 3.”
Nemate ni to?
Žive li svi ovdje od socijalne pomoći?
„Jao, g. Ceme, ne možemo to ni zamisliti.”
„Prestanak disanja. Okret na bok. Kašljanje.
Prdež u 3 h.”
„Želite li da to prijavimo Appleu?”
Zadiranje u privatnost.
Htio sam si olakšati život, a oduzeo mi je privatnost.
Gospodine, imate li to i u braku?
Jutarnje izvješće tko je prdnuo, a tko podrignuo?
To ne dijelite ni sa suprugom.
A budući da su svi uređaji sinkronizirani…
Sat se oglasi i pokaže što se događalo tijekom noći.
Ne sve, naravno…
„Sinoćnje izvješće. Prdnuo u 3.16.”
Dobro, u redu.
Prijeđeš na tablet, a na njemu piše:
„Stari, sat mi je dojavio da si prdnuo u 4 ujutro.”
Gdje je tomu kraj?
Idem raditi na računalo i piše: „Čuo sam što je bilo.”
„Želiš reći da sam prdnuo?” „Ne, imam određene snimke…”
Nevjerojatno!
Vidite s čim imam posla zbog malog edema?
Zato sam odustao od društvenih mreža. Što uopće više nude?
Svima nam je dosta poduka za šminkanje, mrdanja dupetom i ostaloga.
Nadam se da ste se dosad naučile šminkati.
Za Boga miloga!
Koliko komplicirano može biti?
„Vidite? Ovako. Učinite ovo.”
Kao profesionalni muškarac s 52 godine staža… Zar ne?
Uopće ne obraćamo pozornost na to. Zašto su žene toliko opsjednute?
„Ovako konturiram lice.”
Svih ovih godina nikad nisam pogledao ženu i rekao:
„Jao, baš mi se sviđa njezina kontura.”
„Sjajno konturiranje.”
Zašto u to ulažu toliko truda?
Naučile ste, zar ne?
Jeste.
Nakon svih tih poduka ovo je rezultat? Majko mila.
Jao, jao…
Kažem vam, okreću ljude jedne protiv drugih.
„Ti si prosjek petero ljudi s kojima se najčešće družiš.”
Koji je to vrag?
Ionako je dovoljno teško odabrati ljude s kojima ćeš se družiti.
A sad smisle to sranje: „Prosjek petero ljudi…”
Sad svi gledaju tko im ruši prosjek.
„Sljedeći put nemoj zvati Nevzata!”
Ne provodim vrijeme gotovo ni s kim.
Iskreno, jedva ikoga viđam.
I da, obično ne hodam ulicama.
Ali imam privatni život.
Viđam ljude na ulici u svojoj četvrti…
Živim blizu, u Leventu.
Govorim o prvom Leventu. Onom pravom.
Netko je bio doviknuo: „I ja živim u Leventu.”
„Kojem Leventu?” „Šestom!”
Potpuno izmišljenom Leventu.
Kakva to sranja govoriš? To je Eyüp, a ne šesti Levent.
Kao da kažeš da je Esenler središnji Etiler.
Ali da, šetam kvartom.
Izlazim iz kuće.
Viđam ljude.
Kad se politička situacija zahukta, žele nas obilježiti i ugurati u ladice.
Želim zbijati političke šale,
ali ne želim da moje Mercedese pretvore u policijska vozila.
Hvala. Sljedeći tjedan na državnoj televiziji.
Pozvao sam taksi nekidan. Znam dovoljno arapskog.
Taksist je rekao…
Da, ako ste novi u Istanbulu, preuzmite aplikaciju na MojArapin.com.
Slična je kao Uber, ali pokazuje najbližeg Arapina.
Ako ti je Arapin bliži od taksi stajališta, stani uz njega.
I taksi će te odmah doći pokupiti.
Taksist mi je rekao: „Zašto te ne stave u neku TV seriju?”
To me stvarno pogodilo.
Pitao sam ga: „U koju će me seriju staviti?”
Zamislite mene…
Jebote, ne mogu ni za plakat pozirati.
Ne bih dobio dobru ulogu, zar ne?
Sigurno ne ulogu sultana.
Ne bih bio ni Bajazid ni Murat.
Možda bih mogao glumiti princa Džema.
On je pobjegao na Rodos i tražio utočište kod pape.
Neka su se sranja tu događala,
pa bih se možda dobro uklopio.
Već sam godinama u istom kvartu i glasam na istom mjestu.
U osnovnoj školi u Leventu.
Ponekad nas fotografiraju…
Ma gotovo uvijek!
Napišu: „Nasmijava sve na izborima.”
Kako sam ih nasmijao?
Možda im je bilo smiješno što sam glasao za Kılıçdaroğlua.
Mislim…
Koliko utjecaja uopće imam? Koliko i vi.
Možemo nešto promijeniti samo ako se udružimo.
Šale se s tim čak i kraj glasačke kutije.
„Nasmijavao je ljude!” Ništa nisam učinio.
Samo sam glasao. A što radimo kad glasamo?
Ubacimo listić u kutiju i kažemo, budući da smo razumni ljudi,
„Neka pobijedi onaj koji će donijeti boljitak zemlji.”
To je kraj, zar ne? E pa nije!
Srest ćeš neku tetu na ulici koja će ti reći:
„Nazvao si nas ovcama, pa smo te namagarčili.”
Teta…
Zašto se na meni iskaljuješ?
Ja sam baš draga osoba. Zašto se na mene ljutite?
Razmišljam drukčije od vas, ali stvarno sam opušten tip.
„Mi smo ovce, pa smo te namagarčili.” Bih li vas ja tako nazvao?
Zvuči li to poput mene?
I još tako sporo hoda da je ne mogu izbjeći.
Kad sam bio mlađi, tako su hodali zombiji u filmovima.
Ako se uvrijedi na tu riječ… Super.
U filmovima o zombijima oni hodaju veoma sporo.
Koji je to vrag? Je li to uopće prijetnja?
Uvijek sam o tome razmišljao kao dijete.
Mrtvac hoda prema tebi.
Pa što, jebote?
„Što je, šupčino? Gubi se.”
Živ sam i pokretan. Što me briga?
Zašto su zombiji prijetnja?
Jer ih je hrpa!
A ima još mnogo teta poput nje.
Postoji dilema u filmovima o zombijima. Ne možeš upucati voljenu osobu.
Razumijete? Vaša voljena osoba postane zombi.
Kažeš: „Jennifer, ne!” A ona…
„Upucaj je, Mike!” „To je Jennifer!” Je li to uopće ona? Sva je sjebana.
„Ne mogu upucati Jennifer!” Tako ni ja ne mogu ubiti tetu.
Nedostaje mi ta okrutnost koju neki imaju. Pokušavam biti razuman.
Reći ću vam nešto. Da se pojave zombiji u Turskoj…
Ljudi se već neprestano kolju.
Pa zgnječili bi te mrtvace.
Jedva bi dočekali da im razbiju lubanje.
„Je li to Burhan? Mamu ti jebem!”
Vidjeli bi to kao priliku
kad bi ostali postali zombiji.
Previše je sukoba.
A godina je 2025.!
Mi se i dalje svađamo oko životinja, a kamoli oko ljudi.
Kako je moguće da se u 2025. raspravlja o tome
trebamo li voljeti mačke i pse?
Je li to uopće pitanje? „Trebamo li se riješiti uličnih mačaka?”
„Da ih se riješimo?” Koji kurac?
O tome raspravljaju!
Sjećate se kako su svi htjeli dokazati svoju ljubav prema životinjama?
Istanbul je grad pasa i mačaka.
No neki ljudi ipak podnose veći teret zbog toga.
No rasprave uvijek vode psihopati.
S jedne strane imamo mrzitelja životinja koji bi ih šutnuo kad god ih vidi.
Takva vrsta manijaka.
A druga su krajnost ljudi koji preziru druge ljude.
I mi smo zapeli između dvije vatre.
Jeste li vidjeli onu snimku žene s pit bulom?
Njezin je pit bul doslovno pojeo uličnu mačku.
Kad su je upozorili na to, rekla je: „Oni su samo Božja stvorenja bez glasa.”
Pit bul komada sve što vidi.
A ona to romantizira tako što ga zove „stvorenjem bez glasa”
i „četveronožni prijatelj”.
Tako sve zvuči nevino. „Glock je Božji metalni prijatelj.”
Koji vrag?
Možete li vjerovati?
Ne možeš ni voljeti životinje u miru.
O svakom problemu raspravljaju samo psihopati.
Uvijek dvije krajnosti, a razumni ljudi to prate kao da je riječ o Wimbledonu.
Strašno, zar ne?
Imam dva psa kangala.
Ispričat ću vam kako su nas skoro pretukli u Njemačkoj.
Imam dva kangala. Mužjak ima 90 kg, a ženka oko 65.
Susjedi su imali dva mala psa, Cookieja i Luckyja.
Nosili su prsluke i leptir-mašne.
Moji su kangali izgledali kao da su upravo došli iz Sivasa.
Vlasnici kangala znaju kako te gledaju kad su na lancu.
„Metalni lanac, ha? Baš si naivan.
Samo daj, zaveži me. Ne smeta mi.”
Oko 3 h Cookie i Lucky
preskočili su ogradu,
a naši su kangali bili zapanjeni što vide pse s leptir-mašnama.
„Zašto, dovraga, nose leptir-mašne?”
I ti su mali lajali u 3 ujutro.
A kangali su razmišljali kako će zaraditi za život u Istanbulu.
„Da postanemo taksisti u zračnoj luci?”
Dok su oni ovako lajali
u jednom je trenu našem dečku dosadilo
i rekao je: „Stari, hajde odlazi.”
No nastavili su lajati, pa je rekao: „Jebiga”…
Osjećao sam se kao ubojica. Dotrčao sam što sam brže mogao.
Ipak je to moja odgovornost.
Znate kako ljudi pitaju: „Grize li pas?”
„Ne, sjedne pa raspravlja!”
Naravno da grize!
Psi komuniciraju ustima. Da, naravno da grizu!
Znate kako je to. Šetate psa.
„Grize li?”
Pitaj psa!
Pitaš li psa za mene?
„Daje li ti nadu pa te onda ostavi?”
Događa li se to ikad? Ne.
Nego…
Ti mali psi uvalili su se u nevolje.
Ovako su lajali.
Ali osjećao sam se kao ubojica. Rekli su mi da je to bila gadna scena.
„Vaši su psi napali susjedove.”
Osjećao sam se kao ubojica. To je normalna reakcija.
Ispričavao sam se i pitao što bih trebao poduzeti.
Tip je bio jako drag i rekao: „Mi smo krivi, g. Ceme.
Ograda nam je očito preniska. Psi su pobjegli.
Otišli su u gotovo sigurnu smrt.”
Pitao sam gdje je Cookie.
Rekao je da ni danas ni sutra neće srati.
Pitao sam za Luckyja i rekao je da je dobro.
„Promijenili smo mu ime u Unlucky.”
Ništa strašno.
No ljudi ne shvaćaju. Ispričao sam to u Njemačkoj i žena me napala:
„Proklet bio! Na čijoj si strani?
Kangali to ne rade! Oni su Božji prijatelji iz Sivasa.”
Rekla je: „I ja sam iz Kangala.”
Kakav je to argument? Rekao sam: „Budući da ste druga vrsta…”
To su psi.
Ali kaže: „Ja sam iz Kangala. Ti psi to ne rade.”
Borba između proživotinjskih i proljudskih ekstremista.
Teška situacija.
Skoro su nas pretukli.
I svi su primorani dokazati svoju ljubav prema životinjama.
Pa… Ljudi moraju biti odgovorni.
Ima li ovdje vlasnika pasa? Više ništa ne pitam.
U 90-ima sam ispitivao ljude zašto imaju pse.
U današnje vrijeme, iako ima onih koji to čine iz ljubavi,
ima i onih koji kupuju prsluke i leptir-mašne.
U mnogim obalnim gradovima kupuju Cookieje, Luckyje i Cimete za djecu,
stave im leptir-mašne i ostave ih na kraju sezone.
Napuštaju ih.
„Zašto su mi stavili leptir-mašnu? Samo sam trebao ljubav, jebote.”
Znate da je tako.
Imate li vi psa?
Ne? Nema pasa?
Ima li tko psa?
-Koja je vrsta? -Zlatni retriver.
Zlatni retriver. Miljenik obitelji.
-Zašto imaš psa? -To je beskoristan pas.
Beskoristan pas?
Očekuješ da ti opljačka banku?
Ovo nije film, znaš?
„Bez brige, stari. Bit će to čista pljačka.”
Pitao sam jednu ženu kojeg psa ima i rekla je: „Njemačkog ovčara.”
„Zašto ga imate?” „Radi zaštite”, rekla je.
Ne sigurnosti. Zaštite.
Sigurno nema ljekarnu u blizini.
Dovede psa ispred vrata sobe.
I mora režati na muža ako se približi.
I eto zaštite za taj mjesec.
Sigurno je to.
Već dugo imam psa.
Mačke su posve drugi svijet.
Ne razumijem ih.
Imamo li ovdje vlasnike mačaka?
Naljutit će se večeras.
„Gdje si bio cijelu noć, proklet bio?”
Mačke su tako čudne!
Ponašaju se kao da smo gosti.
Siroti te psi barem žele zabaviti.
Daš im poslasticu i pitaju: „Da izvodim trikove? Da skočim, gospodine?”
Mačkama se živo jebe.
„Hrana?” „Da, hrana. Koga briga.”
„Seronja.”
Moje cure obično imaju mačke.
U prošlosti, naravno. Više nemam cure.
Nema žene mojih godina. Nijedna žena nema 52.
Mačke su tako čudne.
Ali još je čudnije ako ste u novoj vezi, a ona ima mačku.
Prvi put ideš k njoj.
Njezina se mačka trlja o tebe, a ona kaže: „Jao, Maza te voli.”
Hvala Bogu.
To je prvi korak.
Razveseliš se kad kaže: „Inače ne prilazi ljudima.”
„To, jebote! Večeras sigurno ševim.”
„Ne prilazi ljudima.”
Nudi ti grickalice, otvara bocu vina.
Malo sira, malo suhog mesa.
A ni za to ne znate. Prokleti bili!
Zemlja nam je u stvarno u banani.
Trebao bih prilagoditi neke šale. „Četvrtina štruce kruha i…”
„Odeš k njoj i ponudi ti malo kruha sa sirom i maslinama unutra.”
Nudi ti hranu. Maza se trlja o tebe.
„Ne smeta ti, zar ne?”
Hlače su ti pune dlaka, ali…
„Mazo, slatko malo govance.”
Kad ode u kupaonicu ili u kuhinju po još vina,
kažeš: „Odjebi više od mene.”
A onda dođe vrijeme za predigru i malo ljubljenja.
Mrzim ljubimce koji tijekom toga ne izađu iz sobe.
Ljubiš se, a mačka samo bulji u tebe.
Dogodilo mi se to. Ljubimci koji ne izađu iz sobe dok vodite ljubav.
Sjećam se jednog buldoga koji je cijelo vrijeme zurio.
Čemu se toliko čudiš?
Ti dižeš nogu da si poližeš jaja.
A ovo te zbunjuje?
Majko mila.
Postoji ona poznata izreka.
Mislim da ide ovako:
„Što više ljudi upoznajem, sve više volim životinje.”
Kakva glupost.
„Koliko ljudi poznaješ?”
„Dvoje.”
„Koliko mačaka imaš?” „47.” Pa eto…
Neki ljudi nemaju osjećaj za ravnotežu.
Iskreno mislim da u ljubavi ne postoji hijerarhija,
no trebate testirati ljude koji su povrijeđeni.
Primjerice, netko ti kaže da je izgubio oca,
a ti kažeš: „I mi smo upravo pokopali Pufnicu.”
Rekao je da mu je otac umro!
„Obožavali smo svoju Pufnicu!”
Ali to mu je otac! „Koliko je godina imala Pufnica?” „14.”
Bilo je i vrijeme da umre, jebote.
Pufnica ti nikad nije obećala 64 godine.
„Pokopali smo Pufnicu.” „Govorim o ocu. Zar ne shvaćaš?”
Ako moj tata ne vraća štap koji bacaš,
ne znači da je manje važan od Pufnice.
Neki ljudi ne znaju vagati stvari.
I trebali bismo razlikovati pravu ljubav prema životinjama od lažne.
Ne kritiziram, ali vidio sam to svojim očima.
Prije dvije godine u Gümüşlüku vidio sam cure
iz hipsterskog dijela Istanbula i nosile su dimije.
Psi su im lutali uokolo.
Ljudi su bili veoma otvoreni prema životinjama. Prihvaćali su ih ondje.
Pufnice, Cookieji, Lune svi su bili sretni. Dobra atmosfera.
Cure su se obraćale Lunama… Svi su bili sretni.
Psi su čak imali i kupaće. Bili su tako sretni.
Vidio sam tetovažu na kojoj je na engleskom pisalo: „Life is a journey.”
Pomislio sam: „Opa!
Stvarno je sve dokučila.” To bi u prijevodu značilo…
Ne govorite ni engleski?
Niste li svi govorili: „Cem Yılmaz više nije smiješan.”?
Možda je publika kriva!
Life is a journey. Život je putovanje.
Pomislio sam: „To se stvarno lako pamti. Zašto si je to istetovirala na ruku?”
Pomislite: „Jao… što je ono život?”
„Putovanje, zar ne?”
„Istetovirat ću si to da ne zaboravim. A ovdje ću staviti popis za kupnju.”
Lune i Cookieji bili su tako sretni.
A onda je došao jedan siroti pas. Pravi pas.
Došao je mesarov pas Rex.
Vidio je da druge pse tetoše, pa se htio priključiti.
Bio je veći od ostalih, alfa mužjak.
Malo je zarežao.
Zamalo su linčovali jadnog Rexa!
„Kako se usuđuješ maltretirati malog Luckyja?”
Sve sam to vidio iz prve ruke.
„Poznajem životinje.” „I ja isto, bolje su od ljudi.”
Koje životinje poznaješ osim vlastitog ljubimca?
Imamo predodžbu o životinjama prema likovima iz basni.
„Lisice su lukave, vrane su bla, bla…”
„Moramo spasiti kitove.” Odakle nam to?
Zašto gađaš slike Rembrandta juhom od rajčice da spasiš kitove?
Vidio sam prosvjed. Gađali su Rembrandtovu sliku juhom.
Kit bi umro od srama da to zna.
Rekao bi: „Ovo je sramota! Svakako ću umrijeti sljedeći tjedan.
Ostavite sliku na miru.”
Bože mili.
Pamtimo basne.
„Lisice su lukave.” I što su postigle?
Kao da su izgradile hotel u netaknutoj uvali!
Što one rade?
Kradu kokoši ako ostaviš kokošinjac otvoren.
Mislim da ne poznajemo dobro životinje.
Lisice su lukave, lavovi su kraljevi, zečevi su…
Tko su oni?
Koje životinje zapravo poznajemo?
Znate li čime se bavi morski konjic?
Zna li tko? Seljaci s balkona ni ne razumiju pitanje.
Šokirani su. „Otkud konji u moru?”
„Ne znam. Nemamo televizor.”
Morski konjici zaista su čudna stvorenja.
Mužjaci rađaju!
Tako je, brate.
Zvučiš uzbuđeno zbog toga.
Točnije, nemaju spol.
Mogu ga mijenjati i oploditi sami sebe.
Volio bih imati tu tehnologiju.
Ne bi li bilo sjajno plaćati alimentaciju sam sebi?
Ne bih se trebao šaliti sa spolom jer će ovo biti na Netflixu.
Sviđaju vam se te šale samo kad ih izvode strani komičari.
Ne tiče me se, ali… Ima li ovdje transrodnih osoba?
Ništa, naravno. Ne bi mi ni rekli koliko je sati.
„Ima li ovdje transrodnih osoba?”
„Da, ali zaboravi na to.”
Ne protivim se tomu da muškarci postanu žene,
ali mislim da su im intervjui apsurdni.
Jedan je od njih rekao: „Ima li uopće više muškaraca?”
Pa ti si se jednog riješio, luđače.
U redu mi je da muškarci postanu žene. To je naša pobjeda.
Smeta mi kad žena prođe tranziciju u muškarca.
Mislim…
Poštujem ih, naravno. Kako ne bih?
To je velika odluka. Bi li ti svoj odrezao?
A neki još i dobiju novi! Želim reći da je to teška situacija.
Teško se za to pripremiti i psihički i fizički.
Samo imam problem s muškarcem kakvim postanu.
Uložiš toliko truda da prođeš tranziciju u muškarca.
Ugodno ti je u tom tijelu, zar ne?
Trebaš se i psihički pripremiti da budeš muškarac.
Daju intervju prvi tjedan nakon operacije.
„I kako ide?”
„Ja sam ljubomoran tip.”
Nisu ti još ni uklonili šavove!
„Moja cura neće nositi minicu.”
A ti ih još imaš pun ormar!
Ne sviđa mi se taj dio tranzicije.
Morski su konjici čudni. Mnogo je čudnih životinja za koje ne znamo.
Svatko ima omiljenu životinju.
Bio sam sa starijim bratom u berlinskom zoološkom vrtu.
To je bilo prije otprilike 20 godina. Stigli smo prerano, oko 7.30.
Ni životinje još nisu bile ondje.
Kunem se.
Žena nam je prodala karte, a kad smo ušli, nije bilo životinja.
Sigurno je mislila da smo se došli predati.
„U redu, uđite. Nađite si kavez.”
Ušli smo u zoološki i nikoga nije bilo.
Nakon otprilike pola sata doveli su životinje.
Nosorozi, majmuni, žirafe… Životinje su izgledale iznenađeno.
Kao da se pitaju: „Stari, znaš li koliko je sati?”
Bile su zatečene.
Dobro oponašam majmuna, ha?
Priznajte. Dobro mi ide.
Ne, nemojte…
Nije ni čudo što mi ide.
Prirodno sam nadaren.
Labuda ne bih mogao odglumiti.
Ušli su majmuni.
Oduševio me srebrnoleđi gorila.
Gorile su mi najviše privukli pozornost. Bili su iza stakla.
Prišao sam njihovoj nastambi. Jeste li ikad pogledali gorilu u oči?
Ne možemo razgovarati ni o mačkama, a kamoli o gorilama.
„Baš ste avanturist, g. Ceme!”
Bio sam očaran time kako me gorila gledao kroz staklo.
Brat mi je rekao: „Prošlo je pola sata. Idemo vidjeti nosoroge, deve i ostalo.”
Rekao sam da imam posla s gorilom.
Stalno me ovako gledao. Ne biste vjerovali.
Kao da mi je pokušavao reći:
„Mene je Bog poslao ovamo,
a tebe onamo. Tako je to ovaj put.”
I izgledao je tako tužno.
Vidjelo se da je gad gledao Planet majmuna.
Izgledao je kao da želi reći: „Sve ćemo vas sjebati.”
Nisam mogao skinuti pogled s njega pola sata.
A onda je gorila rekao:
„Majka me rodila kišnog dana.
Tog su dana nebesa plakala.
Može li tek rođeno dijete biti grešno?
Zašto je moj život onda proklet vječno?”
Ispalo je da sam zaspao i da je to bio san.
Sve sam to sanjao.
U stvarnosti je učinio ovo.
I gađao me govnima. To je sve.
Ali izgledaju veoma tužno.
Sjećate se? Vidio sam ih u dokumentarcima.
Dokumentarci su bili jednostavni kad sam bio mali.
Sad su sofisticirani.
Prije su govorili: „Majmuni rade to i to.” „Pande jedu lišće eukaliptusa i bambus.”
„Zebre prelaze rijeku.”
Netflixovi su dokumentarci sofisticirani.
Gdje su ljudi s Netflixa s kojima sam razgovarao?
Ni to nije bilo stvarno?
Sjećam se da su neki ljudi bojkotirali Netflix. Ima li ih ovdje?
Rekli su: „Nemojte gledati Netflix. Žele nas pretvoriti u homoseksualce.”
Ali to je istina.
Istina je. Ja to znam, radim s Netflixom.
Stalno dolaze u kućne posjete.
Jednom su pozvonili i vidio sam kroz špijunku trojicu golih muškarca.
Pitao sam: „Zašto ste ovdje?” Jedan je rekao: „Tu-dum!”
Popunite praznine.
Sjećam se bojkota.
„Netflix želi da svi budemo gej.”
„Pretvorit će nas u pedere!”
Sve je to istina.
Ne čitate uvjete korištenja.
Znate za taj dokument?
Uvjeti i odredbe.
Sve je napisano na dnu dokumenta.
Sitnim slovima piše: „Pretvorit ću vas u pedere.”
A u zagradi stoji: „Ako to već nosite u sebi.”
Ako ne, idu dalje.
Trebali biste gledati te Netflixove dokumentarce.
No previše su sofisticirani.
Postavili su pčeli na guzicu 8K kameru.
Osjećaš se kao da ti praviš med. Previše je.
Prije je sve bilo jednostavnije.
A tu je i onaj Britanac koji je uvijek pripovjedač. Kako se zove?
Majko mila!
Kunem vam se…
Sljedeći put nastupam u Konyi. Ondje me razumiju.
David Attenborough.
Sir David Attenborough.
Sigurno je u 90-ima. Mislim da ima 89 godina.
„Milijuni vrsta na ovom planetu…”
„Oceani su drukčiji od…”
Ne mogu to ni slušati zbog te sline.
I dalje pripovijeda.
Ali sve je to prekomplicirano. I ti se seliš s albatrosom.
Živiš s mravima u koloniji. Sve je preblizu.
Što je previše, previše je.
Gledao sam dokumentarac o grupi srebrnoleđih gorila.
Ali rade sapunicu od toga. Sve dramatiziraju da bolje razumijemo.
„Mali je Mario zbunjen.”
„Da vidimo što će Jesse učiniti.” Tko su oni, jebote?
„Mario je zbunjen.”
A Mario traži mjesto da se posere u miru nakon što je proždro cijelo drvo.
Koliko gorila ima kila? Sigurno oko 300.
Ima četiri ženke s kojima se mora pariti.
Mora čuvati starije članove i braniti krunu od mladih izazivača.
Toliko se toga događa!
A oni postave osam kamera.
Mario stalno dolazi i govori: „Odlazi više, brate.
Imamo posla. Hajde više!”
Ali kamere nastavljaju snimati. „Nervozan je zbog…”
„Tko su ovi, jebote?”
„Jesse mu pomaže.”
„Ti si Jesse?”
„Već me dvije sezone zovu Jesse.”
„Idem se pariti. Zato se stalno udaram u prsa.
Reci onom starcu da makne jebene kamere.
Tko su ovi? Jesu li iz National Geographica?”
„Netflix, šefe.
A Netflix ne odlazi dok ne dobije materijal.”
Bože dragi!
„Ljut je.”
„Odjebi više. Gubi se!”
„Netflix, ha? Jesse, dođi ovamo.”
„Sagni se.”
„Šefe?” „Prestani me zvati šefe.”
„Hajde. Samo ću te lagano dotaknuti.
Za finale sezone.”
„Šefe, nemoj…” „Dosta. Neka to snime pa će otići!”
„Snimi ovo.”
I dok to gledaš, Attenborough kaže:
„Ova se vrsta obično ne pari s pripadnicima istog spola, no…”
Pa dopizdilo im je više.
Možete li kriviti Marija?
Mario…
Mario se ipak mora natjecati s Igrom lignje.
Mora raditi nešto zanimljivo.
Jao. Imao sam i ja zabavno iskustvo s majmunom u filmu A.R.O.G.
Tad sam i naučio te pokrete.
Govorili su: „Preintiman je s majmunom!”
U tom je majmunu bila akrobatkinja iz Argentine.
A mene zanima samo unutarnja ljepota.
Možda ih dobro imitiram zbog svojih obiteljskih korijena.
Sjećate se kad smo mogli provjeriti obiteljsko stablo na vladinoj stranici?
Bilo je popularno kad su to pustili.
Svi su provjeravali svoje korijene. Ne znam jeste li i vi, ali ja jesam.
Moje obiteljsko stablo nema grana.
Neki ljudi znaju svoje korijene.
„Mogu pratiti svoje korijene do 14. stoljeća. Preci po majci bili su…”
Moji su svi bili normalni ljudi.
Obični ljudi.
Otac mi je iz sela Eskihamal u Gürünu u Sivasu.
Podaci o očevim precima sežu samo do 1840. godine.
Nikad se nisu maknuli iz svog sela.
Ovo je opseg njihova kretanja.
U razdoblju migracija napravili su krug.
A mamina je obitelj iz Soluna.
Njih mogu pratiti do 1790-ih.
Nije bilo ratnika ni istaknutih ljudi.
Nema zapovjednika ni konjanika. Nikakvih junaka.
I vidjeli ste me s mačem, uopće mi ne pristaje.
Neki su ljudi zalijepljeni za televizor.
„Mi smo potomci Osmanlija!” Gledaju Resurrection: Ertuğrul i ostalo.
U mom obiteljskom stablu nema nijednog junaka.
Ne znam kako su uspjeli preživjeti.
Govorim i o majčinoj i o očevoj strani.
Uopće nisu borci.
Ni mač mi ne pristaje.
Morao sam ih nositi u filmovima.
Sjećate se Suhog Murata? Bio sam i na konju.
Ali ovo mi je preokrutno.
Kad smo mi Turci osvojili Anatoliju? 1071.?
Volio bih imati pretka koji se borio u toj bitci.
Ovo je pretjerivanje. Zar ne bi nanio veliku štetu?
Kako nekoga napasti s ovim?
Da sam bio u toj bitci, predložio bih da porazgovaramo.
„Da zauzmemo tvrđavu?” „Ma možemo i bez nje.”
Pobjegao bih prvom prilikom.
Ovo mi je preteško.
Nije oštar, ali… Evo, opipajte.
Nije li čudno?
Možda je u publici profesionalni ubojica.
Ali meni bi bilo čudno zabiti ovo u nekoga.
Imamo filmski prikaz u glavi.
Udariš i zrakom leti glava. Ubodeš čovjeka, izvadiš ga.
Kako je to u redu?
U toj epizodi Suhi Murat Çağlarov je lik rekao:
„Umro bi od stresa u srednjem vijeku.”
Glave lete zrakom. Zaista okrutno.
A kad vas danas netko krivo pogleda u uredu, odmah se žalite na mobbing.
Sad zamislite stvarne bitke. Svi sve ubadaju, sijeku glave…
Dođeš kući i žena te pita: „Zašto si snužden?”
„Prekriven sam krvlju, ženo!”
Ne bih mogao tako živjeti.
I ne sramim se to reći.
I u današnje se vrijeme ljudi ubijaju.
Tako da, eto, iznenađen sam što je moja loza preživjela.
Moja obitelj.
Kako nismo izumrli kad si ne mogu ni zamisliti takvu brutalnost?
„Evo ti, seronjo!”
Ne bih to mogao učiniti. Ozlijedio bih ih!
A i nije dovoljno samo jahati konja. Jeste li kad jahali?
Moraš držati mač i zamahivati njime dok jašeš.
Zaboravite na odsijecanje glava kao u filmu,
čak bi vas i ogrebotina zaboljela.
Bitka je za tebe gotova.
Nema antiseptika.
Rana će se zagnojiti.
Strašno!
Nedavno sam gledao film.
Kako se zove? Bonaparte?
Ne. Napoleon Ridleyja Scotta.
Znate kako u bitkama 5000 ljudi jurišaju jedni na druge s obje strane?
Strašno je. Zamislite da ste na fronti.
Vičete: „Liberté!”
Na prvoj si crti. Uskoro ćeš postati kaša.
Kakav „liberté”?
„Ovo je za Francusku, gadovi!”
Mi imamo nešto plemenitije.
Stvarno je dobro. Naši viču: „Allah! Allah!”
Ali osjeti se sumnja u pokliču.
„Bože, Bože”…
„Uvalili smo se u ovo, ali pomoći će, zar ne?”
Ne mogu se zamisliti u toj situaciji. Možete li vi?
Sve su te junačke priče zabavne kad nisi na prvoj crti.
„Osvojit ćemo Beč!”
„Hajde ti prvi.”
„Ja ću u treći red, može?”
„Otići ću u četvrti.”
Sve te epske bitke… Ne mogu se zamisliti ondje.
Sjećate se filma Troja kad se poredalo 50 000 strijelaca?
„Strijelci!”
„Je li rekao: ‘Odapni’”?
„Odapni!” „Što?”
I svi filmovi u posljednjih 20 godina rabe isti kadar.
Oblak strijela zamračuje nebo.
Kao da ga već imaju snimljenog.
„Strijelci!”
Kao u Troji.
Ja je ne bih ispalio.
Neka Bog odluči o njihovoj sudbini.
Dvadeset tisuća strijela. Neće ih brojiti.
Zar nije tako?
Mogu samo oponašati zvuk.
A ne bih se ni maknuo da neprijatelj prvi ispali.
Mislim da svi zaslužuju živjeti.
A ne bih ni mogao pobjeći.
Ne bih mogao živjeti sa sobom.
Zašto bih bježao, jebote?
Strijela će me ili izravno pogoditi ili će mi se zabiti u guzicu.
Uvjeren sam u to.
To je baš čudno.
Rat je težak.
Jako težak. Drago mi je što nisam živio u to doba.
Vlada mi je naložila da vam o tome govorim.
Da budete zahvalniji.
Istina je.
I…
Kako netko može nekoga zaliti kipućim uljem?
Bilo je užasno od kamenog doba pa cijeli srednji vijek.
Zalijevanje čovjeka kipućim uljem!
Koliko bijesan moraš biti?
„Ne dajte da zauzmu tvrđavu!” Neka je uzmu, jebote.
Ako svi ti naoružani ljudi marširaju na nju, neka je uzmu.
Kipuće ulje!
Zamislite da osvajate Istanbul i idete na Silivrijska vrata.
Vojska je već zauzela područje na kojem je palača Topkapi.
Car je mrtav, ali vijesti nisu stigle do njih, a ti si prvi na ljestvama.
Christos zuri u tebe: „Hej, vre, što radiš?”
„Nemoj me zaliti!
Već smo osvojili Istanbul!”
Ne mogu mazati guzicu Bepanthenom tijekom cijelog pohoda.
Koliko to samo boli!
Važno je imati suosjećanja, no nitko ga više nema.
Kako ljudi mogu ubijati jedni druge?
Ne mogu to shvatiti.
Možda je to moja mana.
Ovo mi je 30. godina u ovoj industriji i nešto mi stvarno smeta.
Društvo je s vremenom postalo nepristojnije.
Kad sam bio mlađi,
bio sam delinkvent.
Izazivali smo probleme.
Sad je ljestvica pala toliko nisko da smo mi elita.
Što elita danas znači u Turskoj?
Sad si elita ako znaš oprati dupe,
stati na crveno, krenuti na zeleno,
uzvratiti kad ti netko kaže „bok” ili „dobro jutro”.
Nazivaju me elitom!
Moj je otac Arif iz Tophanea. Daleko sam od elite!
Ali ljestvica je potonula. Svi su nepristojni.
A što je uzrok toj nepristojnosti?
Filmovi i serije koje produciramo!
Tako je lako okriviti nas za sve zlo!
Femicid?
„Ljudi to vide u serijama.”
„Samo kopiraju ono što vide.”
Ljudi se ponašaju kao mafija? Kriva je televizija!
Čudne sklonosti? Televizija je kriva! Nasilje? Televizija, naravno.
Zaplijenjeno je osam tona kokaina u luci Mersin. „Sve zbog televizije.”
Pa kakve su to serije?
I kažu da u svojim filmovima i stand-up nastupima učim ljude psovati.
Stvarno?
Nitko ne psuje na ulici!
Svi to uče od mene!
To mi jako smeta.
Godinama to bezuspješno pokušavam objasniti.
A i stavljaju te u tešku situaciju.
Kao da ste svi došli čuti kako psujem i onda se tomu smijati kod kuće.
„To je bilo jebeno!”
Ovako govorim. Tako razgovaram i s prijateljima.
Možda ću upotrijebiti ružne riječi, ali koga briga?
„Je li to umjetničko djelo?” Kako da ja to znam?
Je li Michelangelov David umjetničko djelo?
Visok je 5,5 metara i izgleda kao da je od baršuna.
Ne mogu baš oponašati Davida.
Tijelo mi više sliči Mahmudu.
Visok je 5,5 metara!
S postoljem je vjerojatno 13 ili 14 metara.
Uzdiže se iznad tebe. Čudo dizajna!
Ali ako ga gledate s tla, vidite devet kila muda.
Zar ne?
„Sviđa li ti se David?” „Vidio sam mu muda.”
Ako gledaš odozdo, vidiš muda.
Na razini očiju vidiš Davida.
Tako stoje stvari.
Na ulicama je kaos. Svi su nepristojni.
U posljednjih pet do deset godina povećalo se nasilje nad liječnicima.
Možete li vjerovati? To je sad postalo uobičajeno.
Reći ću vam zašto.
U Turskoj već deset godina traje rat protiv znanja i onih koji ga posjeduju.
Imao sam šalu o ljekarni Faruk prije 15 godina.
Sjeća li se tko?
Tko bi je zaboravio?
Što je bila poanta?
Generacija naših roditelja odrasla je uz ovu izreku:
„Nije sramota ne znati, sramota je ne željeti naučiti.”
U naše doba vrijedilo je: „Ne znamo, ali pretvaramo se da znamo.”
Smijali smo se tomu prije 15 godina.
Reci da ne znaš. Zašto se pretvaraš?
A danas vrijedi: „Jebe mi se što ti nešto znaš!”
To je današnji način komunikacije.
Liječnik svašta zna, zar ne?
A onda dolazi neuki tip i kaže: „Pogrešno si stavio premosnicu, šupčino!
Zašto mi je baka umrla?”
Tip zna kako se postavlja premosnica, kako se uklanja tumor…
Sve zna!
I liječnik ga ne može uvjeriti svojim znanjem.
Na drugoj je frekvenciji.
On je alfa, a liječnik beta.
Zato napada liječnika.
Ne može učiniti isto nekomu iz svog društvenog sloja.
Ne može pametovati vodoinstalateru kao što pametuje liječniku.
Čudno, zar ne?
Iako je vodoinstalater ranjiv i guzica mu je izložena.
Ali ako kažeš: „Pogrešno si postavio cijev”,
postavit će ti je u dupe.
Frekvencije im se podudaraju.
Ovo je sve znanstvena analiza.
A ja sam možda pomalo prost.
Ali za sve pokušavaju okriviti naše psovanje.
Uopće ne psujemo.
Samo upotrebljavamo odgovarajuće pridjeve i fraze.
Moj otac ima 80 godina.
Razigran je i duhovit tip i upotrebljava mnogo psovki u svojim anegdotama.
No nikada nije nikoga uvrijedio.
I ja sam takav.
Ali ljudi su tako bezobrazni!
Djeca psuju,
žene psuju,
navijači na stadionima masovno psuju.
A ja sam izopćen jer sam upotrijebio psovku u svojoj šali.
Ma dajte. Prestanite me napadati.
Na stadionima… Ja…
Znate za koju momčad navijam. Nećemo o tome.
Ne mogu ni navijati za svoju momčad da me ne napadaju.
Mog sina baš i ne zanima nogomet.
Jednom smo sin i ja igrali PlayStation.
Bili smo sami u kući. Istinita priča.
Dobro, nismo bili sami, s nama je bio i robotski usisivač.
Sjećate se koliko su popularni bili prije nekoliko godina?
Bilo je to prije tri do pet godina.
Svi su ga kupili, uključujući i mene.
Najprije skenira kuću, a onda počne usisavati.
Pustio sam ga prije koju godinu i nije se vratio.
Još skenira.
Bio sam sâm sa sinom, igrao je igricu Spužva Bob.
Postoji ta igrica na PlayStationu.
Bio sam u sobi dok je igrao.
U jednom trenutku
nije mogao prijeći razinu i naljutio se.
Pitao je: „Tata, smijem li opsovati?”
Bili smo sami. Tata i sin.
Imajte razumijevanja.
Nije bilo žena u kući… Nijedna. Nula žena.
Provjerio sam sve sobe.
Nijedna žena.
Nijedan trag iz starih dana.
„Budući da smo samo mi muškarci ovdje, opsuj. Znatiželjan sam.”
Čovječe…
To što je on rekao o Spužva Bobovoj majci i sestri…
Spužva Bob pao je na dupe.
Znate one rupe na Spužva Bobu?
Za neke je zaslužan moj sin.
Rekao sam: „Odaberi Postavke i idi na Izbornik.
Ovo je previše. Gdje si to naučio? Prenepristojno je.
Te riječi nisu prihvatljive u tvojim godinama.
To su psovke, da.
Možeš znati što znače, ali ne smiješ ih govoriti.
To je bilo previše i da više to nisi učinio.”
Rekao je: „Tata, djeca u školi govore i mnogo gore riječi.”
I postao sam znatiželjan.
Pitao sam: „Što govore?”
„Govore čak i riječi poput ‘glup’”.
Kad si sve to naučio, onda barem nauči hijerarhiju.
Zamisli da ti je „glup” isto kao opisivanje što bi radio nečijoj mami.
Nije to naučio. Kao ni njegova mama.
Mrzim to vikanje i deranje na stadionima.
Ondje se održava sportski događaj i ti su ljudi veoma nadareni.
Nisu poput nas.
A ljudi viču: „Trči, šupčino! Udari je, mamu ti jebem!”
Koji vrag?
I to je nešto što je veoma teško promijeniti.
Svi ste to učinili barem jednom.
Ali ja to ne mogu.
Imam heteroseksualnu disleksiju.
Znate li što to znači?
Kad s prijateljima istog spola
sudjelujem u grupnom ritualu ili aktivnosti,
ne mogu se prilagoditi.
Ne mogu naučiti i primijeniti taj ritual.
Primjerice, zajedničko psovanje: „Mamu ti jebem!”
Ne mogu to.
Zato nikad ne idem na utakmice. Teško mi je.
Vodio sam sina na Olimpijske igre u Parizu.
Jao, jadni vi.
Ondje smo vidjeli jednog poznatog nogometaša.
Ne poznajem ga dobro.
Sin mi je tada imao samo deset godina. Potapšao ga je po glavi i pitao:
„Za koju momčad navijaš, mali?”
Sin je rekao: „Ne gledam turski nogomet. Premalo je vremena aktivne igre.”
Tip je rekao: „Jebote!”
Mislio je da mi je sin radioaktivan.
Kao što sam rekao, odete na utakmicu
i vidite savršenog gospodina ili damu kako im psuju sve po spisku.
Ja to ne mogu. Zaista.
Primijetio sam svoju heteroseksualnu disleksiju 1989. godine kad sam imao 19…
Ne, imao sam 16.
Išao sam na utakmicu Beşiktaşa s prijateljima.
Znate kako se ljudi uhvate i zajedno pjevaju?
Bili smo iza gola. Hrpa srednjoškolaca.
Tad sam prvi put shvatio da ja nisam za to.
Počeli su skandirati:
„I što će mi milijun dolara…”
„Ma jebite se.”
Kakav je to san?
Zašto bi si to prizvao?
Bog će nas čuti!
Ako vičeš: „Što će mi milijun dolara…”, Bog će se pobrinuti da ih ne dobiješ.
Zašto bih ja kao 16-godišnjak vikao: „Što će mi milijun dolara…”
uz 50 000 stranaca?
Imamo različite snove.
I Ali Koç, predsjednik Fenerbahçea, skandira: „Što će mi milijun dolara…”
Naravno, jer ima milijarde.
Što će mu još milijun?
Ali vikati: „Što će mi dolari…” dok gore jedeš jeftine grickalice…
Ionako nemaš novca.
Nisam ni rekao „milijun dolara” jer znamo koliko je loše.
Stalno psuju na utakmicama.
A budući da sam slavna osoba, kamo god odem…
„Kamo sam god išao”. Više ne idem nikamo.
Nekad sam u Develiju prije utakmicu pio raki…
Ljudi su me voljeli vidjeti. „Ti si naš brat Cem!
Podignimo ga!
Brate Ceme!”
„Jao, djeco…”
„Ti si naš dragi brat Cem!”
Kao da su me podigli da mi promijene jebeno ulje.
„Brate Ceme!”
„Joj, djeco…”
Imam 52 godine.
Ako će me netko tako ispipati,
želim birati tko će to biti.
Poslije se nisam mogao vratiti da ne bi rekli: „Pederu se svidjelo.”
„Zato se vratio.”
I još nešto mrzim.
Recimo da izgubimo… Kao i uvijek.
Nakon poraza hodam do auta
i netko poviče: „3-0! Hvala što si nas urekao!”
Jesam li ja napadač Fenerbahçea, jebote?
Ja sam isto siroti gledatelj kao i ti.
„Brat Cem!”
Baš je loše.
Ali stvarno su otporna grupa.
Nemojte misliti da će zbog mojih komentara ljudi prestati psovati na utakmicama.
To me podsjeća na jednu moju staru šalu.
Bivši učenik Saint Josepha u vojnoj kantini kaže: „Ne psujte, seronje!”
Ovo je vrlo slično.
Ne mogu to objasniti.
I nitko ne vjeruje da to zaista mislim jer i sam psujem.
Ali psovke moraju imati svrhu.
Možeš ih upotrijebiti da nasmiješ ljude kad nešto govoriš.
Ali nemoj vikati na nogometaša: „Idi šire, mamu ti jebem!”
„Sjebat ćemo vas!”
Je li to nogometno pravilo?
Možeš li tako postići pogotke na utakmici?
„Sjebat ćemo vas!”
Broji li se i to?
„Pobijedili smo 4-0, ali nismo ih sjebali.” Postoji li to?
Zašto onda moraju psovati?
Sve je ovo istina.
Oprosti, draga.
Čini se da ti ova tema nije ugodna.
Čula si svašta što dosad nisi.
Čekaj. To je zvučalo kao uvreda.
-Jesi li kad bila na utakmici? -Ja?
Ne, mali. Obraćam se ženama iza tebe.
Ima još ljudi osim tebe, mali.
Zašto si se udala za tog narcisa?
„Ja? Ima još ljudi osim mene? Gdje?”
-Bila si na utakmici? -Nisam.
Vjeruj mi, bilo bi ti teško ondje.
Gadne se stvari događaju.
Čak i žene psuju!
I vrijeđaju ih!
„Jebem te u usta, broju šest!”
Iako nema alatku.
Riječi su izgubile značenje.
Postoji ona izreka: „Lako je tuđom kitom gloginje mlatiti.”
Bio sam na nogometnom terenu.
Nogometno je igralište dugo otprilike 100 metara i široko 45 metara.
A on viče veznom: „Idi šire, šupčino!”
Pogledaj taj teren! Jesi li kad bio na njemu?
Možeš pozvati taksi sa sredine do gola.
I ne bi ti odbili vožnju jer je prekratka.
„Trči!”, dere se on.
A srca nogometaša izgledaju ovako.
No ljudi ne poštuju talent.
Gledajte, bio sam na utakmicama u Španjolskoj sa sinom.
Volimo ponekad otići.
Gledali smo utakmicu Barcelone i Valencije.
Bilo je kao da gledamo biljar. Ovako izgledaju navijači.
Olé!
Rezultat je bio 7-1.
Gol! Olé!
Nisam čuo: „Jebem ti mater!” ni „Sjebat ćemo te!” Ništa.
Samo dobri, stari nogomet. Bio sam oduševljen.
Kunem vam se, to nikad nećemo riješiti.
Zato sam se zakleo da više neću ići na utakmice.
Ne volim kad ljudi viču: „Jebat ćemo te!”, kao devetogodišnjaci.
Muškarci to ne bi smjeli raditi.
Isto vrijedi i za žene.
Zašto ondje razmišljaju o seksu?
Mislim da sam shvatio razlog. Budući da to radim kod kuće,
ne razmišljam o tome na utakmicama.
To je samo nogomet. Gol, penal, zaleđe…
Odradim to „jebanje” kod kuće i dođem gledati utakmicu.
Radi to kad ne gledaš nogomet.
Čudno je. Stvarno jest.
Rekao sam da više neću ići, ali uvjerio me moj tonac.
Levent me pitao: „Zašto ne bi išao s nama u Lisabon u Portugal
na utakmicu s Benficom?
Dogovorili smo čarter let za elitnu grupu od 100 ljudi.”
A tko je elita?
Elita se pita.
Rekao je da je to elitna grupa ljudi.
„Levente, ne želim vam uništiti atmosferu…”
Ne sviđa mi se ta scena.
Ostavio sam taj grupni mentalitet u osnovnoj školi.
Čak mi se ni sin ne ponaša tako. Pa sam odbio.
Rekao je: „Ali ovo su ugledni ljudi. Nema huligana.”
I moj brat i bratić odlučili su ići, pa sam pristao.
I prevarili su me!
Stigao sam u zračnu luku.
Vidio sam prijatelja producenta.
A onda i cijenjenog redatelja reklama i pjesnika poznatog u književnim krugovima.
„I ti navijaš za Fenerbahçe, Ceme?”
Ušli smo u avion… A ne, još i prije u zračnoj luci…
Mislio sam da je to sjajna grupa. No bilo je tek 10.30.
Avion je polijetao u 12 h.
Svi smo se okupili i stiglo je i nekoliko čudaka.
Nekoliko tipova s maramama.
Isprva se čulo tiho pjevušenje,
a zatim i: „Jebem vam mater…”
Kad sam to čuo, znao sam da je gotovo.
Nisam htio ubiti atmosferu i biti uštogljeni tip u grupi.
Popili smo nekoliko piva i ukrcali se na avion. I ljudi moji…
Udarali su u pretince i sve što su stigli. Pilot je i prije polijetanja zaprijetio
da će sletjeti u Lüleburgaz.
Nismo ni poletjeli.
Lisabon je udaljen… koliko? Četiri sata?
Jao, Bože…
Imali smo još četiri sata leta pred sobom.
Stjuardesa im je rekla da sjednu. Odgovor je bio: „Jebeš sjedenje!”
Trebali ste vidjeti te ljude. Nisu prestali psovati.
Prijatelji, ovo vam pokušavam reći.
Naučili su me da psovati nije isto što i biti nepristojan.
Psovke se mogu naći i u rječniku. Što onda?
Umara me slušati ljude
koji tvrde da su loše ponašanje
naučili iz filmova, serija, knjiga i ostalog.
Kakva glupost! To nema smisla!
Ulice su nam kaotične.
Imao sam loše iskustvo prije 16 godina.
Tog sam dana rekao bratu:
„Imao sam loše iskustvo s taksistom. Ispričat ću to na pozornici.”
Rekao je: „Nemoj, stari. Ljudi ti neće vjerovati.
Mislit će da izmišljaš i mijenjaš priču da ispadne smješnije.
Priča je prevulgarna. Neće je dobro prihvatiti.
Smatrat će je nepristojnom.”
To je bilo prije 16 godina!
Sad je mogu ispričati.
Da. Morate to čuti.
Jer ljudi žele zaboraviti neke stvari.
Pozvao sam taksi u Mecidiyeköyu.
Tad si još mogao govoriti turski i zaustaviti taksi.
Pozvao bi taksi i stali bi. Zanimljivo.
„Idem u Levent.” Taksist me pozdravio.
Bio je drag, šarmantan mladić.
Pitao je: „Prepoznajete li me, g. Ceme?”
„Ne.”
„Baš mi je drago što ste u mom taksiju.
Mogu li vas odvesti do stajališta u Çeliktepeu?”
Htio me pokazati kolegama taksistima.
Uz sav taj pritisak, rekao sam: „Dobro, može.
Ali samo nakratko.”
Rekao je: „Brate, ne prepoznaješ me, ali ja sam prijatelj Erkana Lopova
koji je išao s tobom u školu u Gültepeu.”
Izgleda da smo bliski.
Erkan Lopov.
Rekao je: „Obožavaju te ondje. Molim te. Samo ćemo ih pozdraviti i idemo.”
„Dobro, ali samo nakratko.” I kažem vam, sve je ovo istina.
Bio sam na suvozačkom mjestu.
Vozač je bio ovdje, a stajalište ondje.
Naglo je zakočio i poviknuo kroz otvoren prozor: „Optik!
Optik, vidiš li tko je sa mnom u taksiju?
To je brat Cem! Jebat će ti mamu!”
Što sam ja učinio?
Što sam učinio?
Pozvao sam taksi u Mecidiyeköyu
i završio u najgoroj četvrti…
Prema onome što je on ispričao, ovako je bilo.
Zaustavio sam taksi i rekao: „Vodi me u Çeliktepe da im jebem mamu!”
Što sam skrivio? Samo sam htio kući.
Poviknuo je to do stajališta.
A svi su bili ogromni i mišićavi. Tip kojeg je nazvao „Optik”…
Nitko mi nije iskazao nepoštovanje…
Optik je ovako došao do prozora.
„G. Ceme, gdje ste našli ovog seronju?
Mama mu radi u bordelu.”
Ovako sam izgledao.
Izgledao sam kao 12-godišnjak koji gleda utakmicu na Wimbledonu.
Bila je to prava razmjena udaraca.
Kunem vam se. I nisam bio mlad, bio sam u 40-ima.
Vrijeđali su se dobre tri minute.
Tri minute!
A ja sam se smrznuo.
I nekako su se pomirili.
Odveo me kući u Levent i ispričao se.
Bio sam sâm kod kuće. Bilo mi je mučno.
Morao sam se oprati.
Kao da su mi nešto učinili, znate?
Nevjerojatno.
Još se sjećam tog leta.
Sva ta strka i povici: „Portugal!”
Nije mi bilo lako.
Sletjeli smo u Portugal, a ne govorim portugalski.
Policija je vidjela da neki ljudi imaju rasječene obrve.
Tko je koga pretukao?
Nismo još ni došli na utakmicu. Bila je kasnije tog dana ili sutradan.
Policija je pitala: „¿Qué está pasando aquí?”
„Ne obraćaj mi se tako!”
Kupio sam kartu čim smo sletjeli i vratio se.
Smijete se, ali većina bi muškaraca ovdje rekla:
„Ne bih ovog tipa vodio na utakmicu.”
Tako razmišljate. Shvaćam to.
Ali tu više nije riječ o nogometu.
Ovo…
To je korijen sveg zla.
Mrzim pijanstvo.
Ide mi na živce.
Nije važno tko je u pitanju. Gadi mi se.
-Imaš li omiljeno piće, brate? -Viski.
Pije viski.
-A dama? -Voli mi se pridružiti.
Ljuta si na mene? Zašto ne govoriš?
Učinila je ovo…
To ti možda pali s njim, ali sa mnom neće.
Samo će njega pogoditi taj stav. „Dušo!”
Mene ne.
Pijete li vi, dečki?
Nemojte piti.
Upravo sam obavio poziv…
Alkohol je ionako preskup u Turskoj.
Zar nije tako, ljudi?
Ljudi rade svoj alkohol kod kuće. Apsurdno.
To nije lako. A postoji i mala caka.
Skrivaju vrstu alkohola koju rabe za proizvodnju.
Imali smo toliko skandala u posljednjih nekoliko godina.
Proizvodnja alkohola kod kuće
dio je naše kulture.
No danas to ljude rade da bi uštedjeli.
Mislim da to nije u redu.
To je jedan od očitih problema koje vidim kod ove vlade.
Sve je ostalo dobro.
Ne razumijem ljude koji kod kuće prave raki.
Pogotovo kad to rade prateći video na YouTubeu.
„Mehmete, probaj ovo.”
„Ovdje sam, Cengize.”
Razumijete?
Nije normalno.
Ti voliš viski.
Sve dok ne popiješ previše i postaneš očajan,
pij koliko želiš.
Zbilja ne volim pijanstvo.
Ljudi misle da pijanstvo donosi mudrost
i da se pretvore u pjesnika Neyzena Tevfika kad piju.
Govore velike riječi: „Jebem ti baku!”
Ako si veliki Neyzen, onda si Neyzen i kad popiješ.
Ako si seronja, onda postaneš pijani seronja.
Pijani su ljudi predvidivi.
Nepotrebno su iskreni.
Nema smisla.
„Reći ću ti nešto. Ti si šupak.”
Što time namjeravaš postići?
Ionako se predomisle za pet minuta.
„Žao mi je. Ja sam šupak.” Znate na što mislim?
Ako ćemo se samo vrtjeti u krug, ne želim popiti piće s tobom.
Čuo sam sjajnu anegdotu od starijeg tipa.
Tad sam imao samo 19 godina.
To je bilo prije 33 godine.
Možda ste čuli šalu, ali priča je istinita.
Obožavam to što stvarni događaji postanu šale.
U autu su i Ahmet kaže:
„Sinane, ja ću voziti ako si prepijan.”
Sinan odgovara: „Ahmete, pa već voziš.”
I to…
Ta mi je zaista jedna od najdražih.
Odlična je.
Ništa je nije nadmašilo.
To je i dalje misterij.
I dalje ne znamo tko je te noći vozio.
Nije li to sjajno?
Pijanstvo je užasno. Ali volim probati alkohol drugih kultura.
Jeste li bili u Škotskoj?
Preporučujem. Povedi ženu i idite.
Lijepo i kulturno putovanje.
Bio sam na mjestima u Škotskoj starima tisuće godina.
Vidio sam nešto nevjerojatno neki dan.
Znate li Bülenta Şakraka?
Čovječe, ljudi su poludjeli.
Usred svih ovih napetosti, Bülent je uspio isplanirati
dvodnevni odmor za Bajram.
Dok se ukrcavao na trajekt za Lezbos, paparazzi su ga vidjeli u luci Ayvalık.
„Idete na Lezbos, g. Bülente?” I nasmiješio se.
Netko je komentirao: „Grčki okot!”
Ide piti raki na Lezbos!
Luđaci se ponašaju kao da se pridružio EOKA-i.
Izluđuje me ta tursko-grčka napetost.
Samo se dobro zabavljamo…
Odakle dolaze ovi borbeni avioni?
„Otkaži tzatziki, molim te.”
Možete li odlučiti jesmo li susjedi ili neprijatelji, jebote?
Toliko smo događaja otkazali.
Dobro, idem ja.
Moramo provjeravati prelijeću li avioni dok pijemo raki.
Uglavnom, išli smo u Škotsku. Nosili smo i kiltove.
I naravno, našli su problem i u tome.
U članku je pisalo: „Nosili su kiltove!”
I?
Žele te poniziti zbog nečega što si učinio,
ali ne shvaćaju da ti njihove insinuacije ne znače ništa.
Tako je čudno.
„Jeste li nosili kiltove?” „Jesmo.”
Zašto bi mi to smetalo?
Što je loše u nošenju kiltova?
Pogotovo u Škotskoj!
Ovdje 68 % publike nosi suknju ili haljinu.
Je li to poniženje?
Ne razumijem takvo razmišljanje.
Nosili smo kiltove.
Išli smo u razgledavanje. S nama je bio i Uraz.
„Nosili su kiltove!” To ondje uopće ne smatraju ženstvenim.
Škoti nisu feminizirani.
Kiltove smatram agresivnijima od hlača.
Ne nosiš ništa ispod i ima prorez.
Neka vas uzorak ne zavara.
Kad je riječ o muževnosti, to je čak i veća prijetnja.
Ako se natječete u muškosti sa Škotom,
prije negoli i skineš remen, Morgan je već iza tebe.
„Što je bilo?” „Ništa, samo nastavi.”
Imamo simpatičnu izreku o piću u našoj kulturi.
Malo nas zasljepljuje.
Znate li je? Znate li za one klišeje?
I ova je klišej.
„Što me ne ubije, to me ojača.”
Kako da ne!
Što to uopće znači?
To je samo poetična rečenica.
Kako te može ojačati?
Ako bacim koplje na tebe…
„Nije me ubilo! Ojačalo me!”
Što te ne ubije, uzrokuje invaliditet.
Život tako ne funkcionira.
Neka vas ne zavaraju otmjene riječi. „Što te ne ubije, ojača te.”
Svi smo čudni kad je riječ o klišejima.
Svi padamo na njih.
Čak i kad ti govore da se ne brineš, žele da uložiš trud.
Postoji izreka u Turskoj:
„Ne brini se za to. Jebeš to!”
Čak i za to treba truda!
Žele da nešto odradiš da bi se prestao brinuti.
Kako to misliš „jebeš to”? I za to treba pola sata pripreme.
Činjenica da su se samo neki nasmijali
dokazuje da i to još smatramo tabuom.
Dobro, dobro.
Samo idite, teta. Sad će sve krenuti nizbrdo.
Sav taj trud za bezbrižnost!
Postoji i lijepa izreka o piću.
„Pij da zablistaš!”
Nasjedamo na tu izreku.
„Pij da zablistaš!”
A koji je postotak uspješnosti? Jedan posto.
Koliko ljudi zapravo zablista od pića?
A kad je riječ o tjelesnoj privlačnosti…
Stvarno me ne zanima ta tema.
Za mene kažu: „Vidi tog ružnog tipa s tom ljepoticom! Proklet bio!”
Zašto bih trebao biti lijep kao i ona? Izgledam li kao žena?
Moram li biti lijep kao ona?
Da imam iste velike usne?
Čvrste grudi, duge noge i ostalo?
Kakve su to gluposti?
Kakvo čudno razmišljanje!
„Ona je tako lijepa, a pogledaj tu rugobu.”
I? „Ljepša je.” Da, i?
Trebam li nastaviti taj razgovor?
„Nije ni on loš.
Izgleda i bolje od te žene.”
Tako to treba izgledati?
Jednom sam bio sâm u restoranu.
Nitko nije iznenađen, naravno.
Do mene je došao poznati estetski kirurg.
Znate onaj klišej
da ti vlasnik noćnog kluba ponudi posao tako da ti da posjetnicu?
Prišao mi je dok sam jeo i šapnuo mi nešto na uho.
„Uši.”
Preporučio mi je da ga posjetim i sredim uši.
Estetski mi je kirurg dao posjetnicu.
Misli da trebam srediti uši u ovim godinama!
Kakav šupak!
Uglavnom, otjerao sam ga.
I otprilike tri godine poslije vidio sam članak:
„Slavne osobe i estetske operacije.”
I ja sam bio u njemu.
Piše da sam sredio uši.
Kako sam ih sredio?
Stršale su kad sam bio dijete.
Sad kad imam više od 50, glava mi je veća,
pa se možda manje ističu.
Što bi drugo moglo biti?
Otišao sam srediti uši, ali samo do ovog položaja?
Jer mi je ponestalo novca?
Pomiču ih unatrag, a ja kažem: „Dosta!
Moram štedjeti za sinovo obrazovanje!”
Ovo što ću sad reći ne odnosi se na vas.
No jedne večeri nakon što sam rekao:
„Estetske operacije postale su vrlo popularne u posljednjih 10 godina”,
pogledao sam publiku
i shvatio da su to ljudi kojima se rugam.
Netko je viknuo:
„Ceme, pričaj nam još o gorili!
Oponašaj opet gorilu!”
Htjeli su promijeniti temu.
Znam da uglavnom žene idu na te operacije.
No ni muškarci ne zaostaju.
Neki tipovi izgledaju kao lutke trbuhozboraca.
A obrambeni im je mehanizam reći:
„Ništa nisam sređivao na licu.”
Tako kažu. „Jeste li išli na koju operaciju, gospođo?”
„Pa mislim…
Na pokoju korekciju.”
S pokojom korekcijom možeš srediti stražnji branik Forda Taunusa.
S čim su radili tu korekciju?
Maljem?
U današnje vrijeme postoje ljudi koji stalno idu na estetske operacije.
Kad sam bio mlađi,
Brazil je bio veoma popularno odredište za estetske operacije.
Bio je veoma popularan
jer su radili operacije koje su u SAD-u bile zabranjene.
Ljudi imaju čudne zahtjeve.
Prije je to bilo: „Stao sam na minu,
pomozite mi uklopiti se u društvo rekonstruktivnom kirurgijom.”
Ali ovo je drukčije.
Neki kažu da je ovo što govorim posramljivanje izgleda tijela.
„Sram te bilo! Te operacije pomažu ljudima podići samopouzdanje!
Zašto im se rugaš?”
Ne rugam se tim ljudima.
Rugam se manijacima.
Razumijem ljude koji to čine da se uklope i sretni su s malim promjenama.
No neki ljudi listaju katalog i kažu:
„Vidite šupak tog majmuna?
Stavite mi ga na usta.”
Zar se tomu ne bismo trebali rugati?
Ne smijemo se rugati ljudima koji nepromišljeno mijenjaju izgled?
Posebice kad se mi pomirimo sa svojom ružnoćom?
Znate onu staru izreku…
Kako ide?
Mi odlučujemo…
Kako ono ide izreka?
„To bi uvrijedilo Boga.”
Naši stariji to mogu potvrditi. Ako se osobi ne sviđa njezin izgled…
„Mrzim svoj nos.”
„Ne govori to. Uvrijedit ćeš Boga.”
A sad?
Nikoga nije briga što će uvrijediti Boga.
„Zategnite mi kožu lica.”
„A što je s Bogom?” „Neće se uvrijediti.
Ionako vozim sa signalnim svjetlima da mogu u brzu traku.
Ako to ne vrijeđa Boga, ništa neće.”
Svi nešto rade na licu.
I neki se rastuže kad ih više nitko ne prepoznaje.
Prijateljica mi je to rekla: „Kako me ne prepoznaješ?”
„Jebote!”
Ni mama te neće prepoznati.
Pa čak ni Smrt.
Sad si besmrtna.
Ušetat će s kosom. „Gđo Aynur?”
„Gđo Aynur, vrijeme vam je isteklo. Dobar dan.”
„Gđo Aynur?” „Ja sam Aynur.”
„Ma nemoj zajebavati. Stvarno?
Što ste učinili, gđo Aynur?
Zategnuli ste kožu lica. Imate umjetne usne.
Implantate u grudima.
A donje usne?
Napisat ću četiri usne.
Dobro.
Samo pokoja korekcija?”
Te su male korekcije zapravo pokušaj pronalaska sudionika.
Dame, ako vam prijateljica počne davati savjete oko bora,
znajte kamo to vodi.
„Učini to, draga.”
„Zašto?” „Ja sam svoje sredila.”
„Kakve to veze ima sa mnom?” „Ma samo to odradi.”
Ona je odabrala taj put, no sad ne želi biti sama.
Želi da na Sudnji dan uz nju stoji cijela skupina.
Kad netko kaže: „Uvrijedit ćeš Boga!” Ona može reći: „Ali hrpa nas je.”
To je razlog.
„Mnogo ste toga dorađivali, gđo Aynur. Bog će se uvrijediti.
Dobro, dakle… To, i to… Liposukcija. Molim vas, hodajte da vidim guzu.
To Ga najviše ljuti.
To Ga najviše vrijeđa.”
Pitam vas, kao prijatelj…
Oprostite nam, dame.
Iskreno pitanje. Dobro razmislite.
Zašto bi netko povećavao guzicu?
Pitam vas kao prijatelj.
Imam 52 godine.
Vidio sam svoju guzicu možda dvaput u životu.
Da sad ispred mene stavite deset guzica
i kažete mi da odaberem svoju,
kunem vam se da ne bih mogao.
Rekao bih: „Možda je ona.”
Je li guzica zaista dio našeg identiteta?
Lice…
Riječ je o sigurnosti, zar ne?
Lice nam je jedinstven dio tijela i ono po čemu smo prepoznatljivi.
Prepoznaje nas se po licu.
Po tome nas identificiraju na osobnoj iskaznici.
Identificiraju nas iz sigurnosnih razloga.
Stoga, kad dorađuješ svoje lice…
To valjda spada u tu kategoriju koju smo opisivali.
Razumljivo je željeti da nam lice ljepše izgleda.
Ali zašto bi mijenjali izgled guzice?
Zašto?
Za što ti treba guzica?
Na primjer…
Sjedim. Moja guzica obavlja funkciju.
A ako mi je neudobno, prva mi je pomisao
staviti još jedan jastuk.
Zašto bih ugradio jastuk u guzicu, a ne ovdje?
Nema smisla s logističkog stajališta.
I još kažu: „Nemoj kritizirati.
Pogledaj kako joj se vratilo samopouzdanje nakon operacije.”
Ako si morala povećati guzicu da dobiješ samopouzdanje,
onda ti je samopouzdanje dotaklo dno.
Ma dajte.
Ljudi već dva stoljeća govore: „Žene ne određuju samo njihova tijela.
Ženu čini njezin identitet i osobnost.
Medijski konglomerati odnose se prema ženama kao prema robi.
Seksualizirali su žene za marketinške kampanje.”
I tako dalje. Već dva stoljeća!
Slušamo sve to cijelo djetinjstvo, mladost i zrelost.
„Da, žene nisu objekti…”
I što se onda dogodi?
Sad svi stavljaju svoju guzicu na TikTok.
Snimaju svoje guzice da bi ih svima pokazali.
Naređuju li im to medijski konglomerati?
Uđu u svačiju sobu i šapnu: „Snimi si dupe.”
„Ali sviram gitaru.” „Zaboravi to. Snimaj dupe.”
Moj je zaključak iz toga
da se ljudi usredotoče na određene dijelove tijela
jer se identificiraju s njima.
Dakle, krilatica četvrtog vala feminizma jest:
„Moje dupe, moj izbor.”
To je znanstvena činjenica.
Ovo je slojevita šala.
Ne uzbuđujte se, seljačići.
Siromasi se ne smiju ni zabavljati.
Šalim se, smijte se koliko želite.
Jednom sam bio na zabavi i… Nikad se ne upucavam ženama. Nikad.
Kakav je to smijeh?
Kunem se. Ne upucavam im se.
Oni koji me poznaju mogu to potvrditi.
Kunem ti se, sestro. Nikad.
Što sve ulazi u upucavanje?
Podrazumijeva ulaganje truda.
Nekakvu manipulaciju i slično.
To je težak rad.
Nemam vremena za to.
Sutradan imam nastup.
Ako me itko vidio kako se upucavam ženama, neka kaže!
I ovo se snima!
Zamislite da kažem: „Bok, što ima? Da. G.O.R.A., A.R.O.G.
Nastavimo se smijati kod mene.”
Nikad to ne bih učinio. Smiješno mi je to.
Bilo mi je smiješno i kad sam bio mlađi.
Stajao sam s pićem pored žene.
Izgledala je kao neovisna žena.
Nisam je poznavao. Samo smo stajali jedno pokraj drugog.
Rekla je:
„Sviđa li ti se?”
Pitala je: „Sviđa li ti se?” To je stvarno općenito pitanje.
Rekao sam: „Oprosti, kako to misliš?”
Malo je promijenila pitanje i rekla: „Moje hlače. Sviđaju li ti se moje hlače?”
Imale su jedinstven dizajn.
Bile su visokog struka, uske oko bokova s uzorkom sličnim tehnici batik.
Rekao sam: „Baš su originalne.”
Rekla je: „To su moje lovačke hlače.
Nosim ih kad idem u lov.”
Rekao sam: „Nije moja sezona.
Ali stvarno.
Trebala si me loviti u rujnu kad je sezona šljuka.”
Ispalo je da je veoma izravna jer je rekla:
„Prestani se šaliti. Budi iskren. Zar ti se ne sviđa moje dupe?”
To je baš tužno, zar ne?
Da sam ja rekao bilo što slično tomu,
odmah bi došla i žandarmerija i policija.
Govorili bi o meni u ženskim talk showovima.
„Ocjenjuje ljude po guzici.
I prijatelj je Ozana Güvena.”
Ne bi bilo kraja.
Pa da.
„Nije bio na prosvjedima u Geziju iako mu je naređeno.”
Nema kraja.
U tome nismo ravnopravni.
Ona smije biti toliko izravna zato što je žena.
„Ne sviđa ti se dupe?”
Imao sam osjećaj dužnosti, pa sam rekao: „Dupe ti je stvarno odlično.
Ali ima jednu manu.
Pripada tebi.
To je mana.
Šteta je
što kamo god ono ide, i ti ideš s njim.
U tome je kvaka s dupetom.
Ali ako ga mogu dobiti odvojeno,
oprat ću ga i vratiti ga sutra.”
Sama je to tražila.
Ako sve svodiš na svoje dupe, budi spremna na ruganje.
Zar ne?
Te su operacije stvarno izašle iz mode.
I muškarci su poludjeli.
Vidio sam novi hir na vijestima.
Oprostite ako ste vi jedni od tih, ali moram se rugati.
Fileri za muškost.
Oni gore znaju za to.
Apsurdno je.
Ubrizgavaju neku tekućinu…
Mislim da je na bazi silikona.
Ubrizgaju ti to u penis. Bože mili!
Toliko već godina govorimo o tome.
Što oni zapravo žele?
Produlji ga na šest metara, hajde!
Koji ti je cilj?
Da ga nosiš kao šal zimi?
Ljudi su nekad stvarno primitivni.
Sjetim se Asteka i Maja.
Ili afričkih plemena koja još postoje.
Znate one koji nose diskove u usnama.
Ili žena iz Burme koje nose prstenove oko vrata.
Ili Afrikanaca koji pokrivaju penis tikvama.
Iskreno, ne vidim razliku.
Promjene na tijelu nisu ništa novo.
Ako ništa drugo, zastarjele su.
Nakon višestrukih zatezanja kažu: „Hvala, doktore. Sjajno je.
Još dvije palice i spreman sam za svirku na Bajram.”
Zategnu kožu kao bubanj i misle da dobro izgledaju.
Nevjerojatno.
Nitko više ne govori o nečijoj osobnosti.
Kakav snažan zaokret od tradicionalne književnosti.
Bravo! Nemam riječi.
Kašljanjem nećete dobiti suosjećanje.
Da čujem, što ste dorađivali?
Znate li što je početna razina promjena na tijelu?
Fileri za usne.
Ne, nije to.
Tetovaže.
Ja nemam tetovaže.
Ali neki ljudi…
Jednom je žena u publici ustala i rekla: „Ja je imam gdje je nitko ne vidi.”
Što bi to trebalo značiti? Svi smo odmah shvatili.
Razdvojiš joj noge, a unutra piše: „Prijem robe.”
Želi da ostane tajna, ali odmah se izlane.
Ja sam to rekla, g. Ceme.
Ovo dokazuje koliko sam iskren.
Razgovarali smo o tome, zar ne?
Bili ste u trećem redu.
Vidite? Pravi sam komičar.
Možeš li dokazati da je stvarna?
Možeš li otkriti gdje je tetovaža?
Možeš je pokazati kamerama.
Što piše na tetovaži?
Na boku mi je.
Na boku, ha?
Bio sam blizu.
Na jednom od guzova?
-Što piše? -Ništa.
-Što? -To je samo crtež.
Crtež?
Putokaz?
Mislim…
Ne samo da uvijek govorim istinu, već sam i dobro predvidio.
Uživaj s tetovažom.
Ja ih nemam. Ne preporučuju se glumcima.
No mnogi ih moji kolege imaju jer ih je sad lako prekriti šminkom.
Kad sam bio mlađi,
najpopularnije su tetovaže, ne uključujući brojeve,
bile poznate latinske izreke.
Znate ih? Primjerice: „Carpe diem.”
Ili „Tutto passa.” što znači „Sve prolazi.”
To je bilo u modi.
Barkodovi su isto bili popularni.
Motiv iz znanstvene-fantastike.
Gattaca. Barkod na vratu.
„Što ima?” „Evo ništa, stari.”
Ali ako ga skenirate u trgovini,
vidjet ćete da je to barkod za neki jebeni deterdžent.
Ili kremu Nivea.
Zar nije tako?
Dr. Oetker.
Okus vanilije.
Imate li vi tetovaže?
Tko ima neobičnu?
-Ti je imaš? Što piše? -Slovo „X”.
Ja imam boga Raa.
-Ra? -Da.
Dakle, tvoje je tijelo poput mjesta na kojem se odvijaju rituali. Jao!
-Gdje je Ra? Je li Raovo oko? -Da.
Raovo oko. Dobro. Aha.
Bože pomozi!
Po meni… Ne shvaćaj to osobno.
Zamisli da si s nekim, skinuli ste se i ostalo…
Okreneš je i vidiš boga Raa!
Šokiralo bi te, zar ne?
Nije isto kao voditi ljubav s normalnom osobom.
Tetovaža boga Raa na leđima! To bi te uplašilo, zar ne?
Vidiš latinsku izreku koja predstavlja nekakav obred…
Samo stavi nešto jednostavno.
Moj prijatelj ima smiješnu tetovažu.
Piše na engleskom: „I will never forge.”
Nedostaje slovo „t”.
Pa…
Kako…
Kako možeš zaboraviti
bit svoje poruke dok je pišeš?
Dakle, piše: „Nikad neću zaboravi…”
Što to znači: „I will never forge”?
Bože dragi!
Neki ljudi tetoviraju imena djece.
„İlknur! Aynur!”
Da ne zaborave.
Imam prijatelja kojeg zovemo Brada.
Kad se Brada zaljubi,
odmah tetovira njezino ime posvuda.
„Şükran.” Tetovirao je to posvuda. „Vjenčat ću se sa Şükran.”
Nemoj tetovirati njezino ime na čelo, jebote.
I čim se razveo, „Şükran” je postala simbol Batmana.
Oženio se drugi put.
Istetovirao je „Melis” posvuda.
„Melis i ja smo ozbiljni.”
I Melis je isto postala simbol Batmana.
Sad može izlaziti samo s Batmanom.
Nema se više gdje tetovirati.
„Nitko mi se ne sviđa.” Zato što mu je ponestalo prostora.
Mnogo je tetovaža koje su zajebali.
Poznat je onaj Tupacov citat.
Ili je to možda pjesma?
„Only God can judge me.”
Znate? „Samo mi Bog može suditi.”
Nisam teolog, ali po mom skromnom mišljenju,
citat je problematičan iz religijske perspektive.
Jer filološki…
Ostale mi riječi ne smetaju. „Samo”, „Bog” i „suditi”, to je u redu.
„Samo će mi Bog suditi.”
To je dubok citat.
Naglašava tvoju vjeru.
Ali riječ „može”…
To mi se baš ne uklapa.
Govoriš o Svemogućem Bogu.
Riječ „može” to umanjuje.
Zar nije tako?
„Samo mi Bog može suditi.” „Dopustit ću ti, hajde, sudi mi.”
Djetinjasto je. „Samo će mi Bog suditi.” To je u redu.
Ali „može suditi” zvuči pogrešno.
Jedan je naš prijatelj glumac pobožan musliman.
Tetovirao se kad je bio mlad,
ali mislim da ju je poslije uklonio.
Pisalo je na engleskom: „Samo mi Alah može suditi.”
Razina više.
Mislim…
Kako ćeš to objasniti na Sudnjem danu?
„Dobar dan. Mrtav sam.”
„Samo mi Alah može suditi.”
„O čemu ti?”
„Alah mi može suditi.”
„A da? Ma nemoj reći!
Jao! Pričekaj malo ovdje.
Gđo Aynur, umočite dupe u lavu, molim vas. Tako je.”
„Dođi ovamo.
Što si ono rekao da samo Alah može?”
„Tupac.” „Da, Tupac je ovdje.
Nabijen je na kolac. Što s njim?
Napisao si ‘može’, ha?
Jesi li poludio? Pa Bog ti sudi. Odakle ti te čudne ideje?”
„Imao sam dobre namjere…”
„Imao sam dobre namjere. Možeš li Mu to reći?
Nisam imao zle namjere. Bog mi može suditi.
Mislio sam je ukloniti, ali nisam dovoljno dugo poživio.
Možeš li Mu to reći? Nadam se da neće biti problema.”
„Najebat ćeš.
Uništit će te.”
„Možeš li Mu reći da sam imao dobre namjere?”
„Pričekaj tu.”
„Znate…
Da, slična je Tupacovoj…
‘Samo mi Bog može suditi’, ali kod njega piše ‘Alah’.
Da.
Rekao sam mu.
Dobro. U redu, gospodaru.
Dragi moj.
Samo malo. Izvoli.”
„Objavio sam fotku žestice na Instagramu.”
„Odjebi! Ne mogu se sad nositi s tobom.
Dragi, pitao sam za tvoj slučaj.
Alah te već osudio.
Tetovaža je grijeh.”
Laku noć, prijatelji!
Prijevod titlova: Iva Matuško