Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Jo!
Vítám vás.
Budu hrát v seriálu státní televize.
Ta je nejbezpečnější.
Vítejte, přátelé.
Tohle představení se jmenuje CMXXIV.
Jak vidíte nade mnou.
Vysvětlím vám, co to znamená.
S tímhle výstupem jsem začal v roce 2024, takže mu říkáme „CM 24“.
A ty římské číslice jsme použili proto,
že to požadovali ilumináti.
Chtěl jsem „24“ dát před „CM“, ale to by si lidi mohli špatně vyložit.
No jo, jen se smějte, paní.
Často od lidí slýchám:
„Co na něm ty ženy vidí?“
Co na mně vidí, to nevím, ale…
Rozhodně vám můžu říct, že to nemusí hledat dlouho.
Stand-up komikem jsem už hrozně dlouho. Už asi tak 30 let.
Lidi mají vysoká očekávání a já mizernou morálku.
Táta mi řekl: „Synku, doba je zlá. Dej si pozor, koho tam pustíš.“
Takhle můj táta přemýšlí.
Jako by mi bylo 12 a on mě posílal do práce.
„Dej si pozor.“ Blbost. Moji fanoušci jsou ti nejlepší,
ale očekávání mají vysoká.
Vždycky. Lidi si vykládají,
že Cem Yılmaz už není, co býval. Nebo to někdo neslyšel?
„Už to není ono.
Snad to tak bude i dneska, abychom to viděli.“
Hele, dokud mě neuvidíte v Survivoru,
tak mám ještě naději.
Ale když uvidíte, jak se plazím po zemi za sušenkou,
tak tehdy si můžete říct,
že na tom nejsem dobře.
A jelikož žijeme v těžkých časech,
chtěl bych začít menším varováním, aby mě lidi neměli za necitu.
Takové těžké časy často vedou k bezcitnosti.
Já už si něco vytrpěl.
V téhle zemi vás z bezcitnosti obviní, i když třeba jenom zaspíte.
Řekněme třeba, že v Egejském regionu začne v půl jedenácté ráno požár,
ale vy se vzbudíte až v jedenáct.
A lidi už nadávají, že jste nic nepostnul.
Vždyť jsem spal. Nic jsem neprovedl. Jenom jsem spal, sakra.
A v téhle branži člověk nemá přátele ani někoho, kdo by ho podpořil.
Můj starší bratr se stavil do zákulisí. On a Zafer jsou nová generace komiků.
Viděli jste jejich show?
Vystupují živě. Musíte mít vstupenku a tak.
Jsou dobří a stojí to jenom 50 lir.
To je na tom nejvtipnější.
Řekl jsem mu, že se těším na dnešní natáčení.
A brácha řekl, že když mi to nepůjde, tak mě zastoupí.
Ale já nechci, abych musel každému vracet 4 000 lir.
Překvapilo mě, co hezkého mi letos řekl můj syn.
Je mu 13 a řekl: „Hodně štěstí pře letošním vystupování.
Ať se ti povede to turné v Evropě. Prý máš 20 vystoupení.“
Řekl přesně to číslo. A taky zmínil turné v Americe a tak.
Asi s matkou něco plánujou a už si to propočítávají.
Smůla, co?
Ale nic toxického říkat nebudu. Lidi se hned naštvou.
Párkrát jsem zavtipkoval o placení výživného.
A lidi hned řvali: „Jak o tom může vtipkovat?“
Hele, když to platím, tak vtipkovat můžu.
Zaplatil jsem za autorská práva na ten fór.
A byl to dobrý fór, to si piště.
Ptali se mě na výživné a já řekl, že ty účty jsou pořádně výživné.
Chápete to?
Jsem rozvedený. Jak už je to dlouho? Tak 13 let.
Pořád se divím, když v publiku vidím páry.
Nikomu to nerozmlouvám, ale jsem singl a spokojený.
Vy dva jste spolu, že? Jak dlouho?
- Jedenáct let. - Jedenáct? A máte děti?
- Dvě. - To je hezké.
Tak ať se jim v životě daří.
Jedenáct let. Takže posledních deset trávíte fůru času na záchodě.
Začíná to po prvním roce. Začnete pařit Candy Crush a tak.
Po prvním roce chlapi vysedávají na záchodě.
„Miláčku?“ „S miláčkem jdi někam.“
No ne?
Říká vám to něco, paní?
A vy kouříte, pane?
Jestli kouříte na záchodě, tak si dejte pozor. Musím vás varovat.
Víte, jak tam máte tu mezírku?
Člověk do ní odklepává popel.
Tak na to bacha. Já se takhle jednou málem ocejchoval.
Bože můj. Nechápu, že lidi zůstávají spolu.
A proč bych se neměl divit? Lidi se na sebe hrozně zlobí.
Muži a ženy si jdou vzájemně po krku.
A moje vtipy jsou prý toxické. Nebo i mizogynní.
„Toxické vtipy a jedovaté patriarchální kecy!“
Jak jako „toxické“? To říkají furt. Co to vůbec znamená?
A vždycky se to říká o chlapech. „Toxický muž.“
Jenže v turečtině „tok“ znamená „vykrmený“ a „sik“ znamená „péro“.
Takže když tohle řeknete o Turkovi, nemůže se urazit.
„Ercane, jsi toxický!“
„No jo…
Díky Bohu.
Je fakt, že ho krmím dobře.
Netrčel jsem teď na vojně nebo tak něco.“
Dneska je toxické všechno.
Když máte rádi sami sebe, tak jsem narcista.
Já jsem singl. Vážně. A doma je mi dobře.
Vy až přijdete domů, začne se vyptávat:
„A co ti přišlo nejvtipnější? Líbilo se ti to?“
Až přijdu domů já, sundám si gatě a budu se procházet.
Pustím si Johna Wicka jedničku, dvojku, trojku, čtyřku…
Už dlouho jsem se žádnou ženou nebyl.
Nic proti, ale je to s nimi těžké. Nemáme tu čerstvé páry?
Co jsou spolu teprve krátce?
Povězte, jak svůj vztah udržujete?
To mě hrozně zajímá. Já už to ve svých letech nedokážu.
Když máte 38letou ženu,
řeknou, že jste si našel mladou milenku.
Vždyť je jí 38! Je na smrtelné posteli, hergot.
Ženy nechápou, když se na něco ptáte.
Zeptáte se: „Co bych bez tebe dělal?“ A jí to přijde romantické.
Ale ne, já se fakt ptám. Co bych mohl dělat bez tebe?
Jo…
Nebo řeknu: „Čím jsem si tě zasloužil?“ A ona je nadšená. Ale já se fakt ptám!
Co jsem provedl, že jsem si tě zasloužil?
Zničil jsem vám sny. A máte to.
Já jsem rozvedený. Mám syna. A jsem velice šťastný.
Můj syn byl přes léto hodně se mnou.
Je to teenager, takže rád tráví čas s dospělými.
Učí se nová slova, zkouší nové věci a tak.
Měl jsem radost a říkal jsem si, že jsme si to užili.
Ale pak se stalo něco, co jsem vůbec nečekal.
Napadlo mě, že jsem se o něj staral a ještě dlouho budu.
A taky to leze do peněz.
Ale postará se v budoucnu on o mě?
Nenapadá vás někdy to samé?
„Měl by z něj být doktor, ať se o mě postará.“
Já dřív takhle nepřemýšlel, ale postupně mě to začalo nahlodávat.
Tak jsem řekl: „Hele, hodně toho spolu podnikáme.
Takže až já a tvůj strejda zestárneme,
budeš se pak starat ty o nás?“
A on odpověděl: „Až budete v nouzi nejvyšší.“
Ten malej zmetek nám dá maximálně doušek vody na smrtelné posteli.
Tak ať mi pak odezírá ze rtů.
„Nadace pro modernizaci armády.
Fond pro vzdělávání dětí.“ Tak.
Můžu všechno odkázat jim.
Otevřou s matkou obálku a najdou tam akorát tak okurku.
Klidně to udělám.
Moje vlastní krev! Víte, co udělal?
Znáte tu stránku „Celebrity Net Worth“?
Ne? Potřebuju nové publikum.
Ta stránka Celebrity Net Worth uvádí určité informace.
Stojí tam, kolik asi mají někteří lidé peněz.
„Jaký má Michael Jordan celkový majetek?“ „2,5 miliardy dolarů.“
„Kolik vydělává Céline Dion?“ A ono vám to odpoví.
A můj syn mi jednou řekl:
„Tati, vyhledali jsme si tě na Celebrity Net Worth.“
Moje vlastní krev.
Ptal jsem se proč. Našel si mě tam s kamarády.
A on řekl: „Našli jsme si tě tam a máš 20 milionů dolarů.“
To mi zkazilo náladu.
Buď ta stránka nepřežila digitální apokalypsu v roce 1999,
nebo koukali na nějaké jiného komika. Jedno z toho.
Tak jsem řekl: „Blázníš? 20 nosím po kapsách.“
Pak mi došlo, že je to fakt hodně. Tak povídám: „Ví o té stránce máma?“
Vážně jsem se zeptal.
Fakt se divím, že jsou lidi spolu. Řeknu vám to na rovinu,
lidi se v dnešní době nesnášejí.
Mezi muži a ženami je nenávist. I mezi zaměstnanci a zaměstnavateli.
Lidi prostě mají jeden druhého dost.
A s tím vším, co se teď děje…
Když řešíte své starosti, tak jste necita, kterého nezajímá, co se děje.
Ale ta aktuální témata se mění strašně rychle.
Člověk toho musí řešit tolik. Jsem z toho otrávený.
A štve mě, že i přes ty vážné věci se píše hlavně o nesmyslech.
Posledně třeba hlásili: „Umělá inteligence vám sebere práci.“
Jakou práci?
V Turecku je nezaměstnanost snad 30 %.
Aby tady umělá inteligence dostala práci, musela by mít konexe.
Musela by se domluvit se známým routerem.
Prosím vás, komu tady hrozí, že mu umělá inteligence vezme práci?
Já se toho nebojím. Někdo z vás jo?
Vy asi potřebujete šlofíka.
Je úterý. Ale diváci vypadají takhle…
„Sakra, Ceme, řekni ten fór a nic po nás nechtěj.“
„Umělá inteligence nás ovládne.“ Oni se nebojí inteligence.
Vždycky to přece bylo tak,
že inteligentní a pracovití lidé vládnou ostatním.
A buď mají zlé úmysly, nebo nemají.
Ale my jsme vždycky hrozně pasivní.
Divím se, že se někteří diví.
Národ, který vynalezne střelný prach, má navrch.
Vynaleznete parní stroj, rozjedete průmyslovou revoluci…
Je jasné, že lidi, co na tom dělají, s námi zatočí.
Co vás na tom překvapuje? „Umělá inteligence nás bude ovládat.“
Nevadí vám, že vám vládne inteligence, ale že je umělá.
V televizi o tom tuhle mluvila jedna paní.
Vypadalo to, že jí na tom vadí jenom ta umělost.
„Umělá inteligence nám všem vezme práci.“
Vyplněné rty, přifouknutá prsa, zvětšený zadek…
A nadává na umělou inteligenci.
Vždyť ta už je dávno celá umělá.
Tak proč jí to vadí?
A proč vůbec řešíme tak grandiózní věci?
„Co provede umělá inteligence?“
Ještě jsme ani nepřišli na to, kde se všude berou tyhle zapalovače.
Na umělou inteligenci zapomeňte. Chápe někdo tohle? Řekněte.
Kde se berou u nás doma?
Copak to někdo někdy koupil?
Jak se k nám vždycky dostanou?
Ale fakt. Mám 20 benzinových zapalovačů, ale tenhle taky.
A ještě má i modrého brášku.
Jsou jako lidi. Odskočí si z továrny ven na vzduch.
Ani na tohle jsme nepřišli. Možná je to odposlouchávací zařízení.
Jednou na to určitě dojedeme.
Já s lidmi hodně soucítím. Bez toho by ani nešla dělat komedie.
A naši lidi si soucit většinou vážně zaslouží.
Převážně jsou to dobří lidé.
Ale jakmile se podíváte na rozhovor s někým z ulice, se soucitem je konec.
A dostanete depku. Lidi často říkají:
„Nikdy nechodí na ulici mezi lidi, takže se v nich nevyzná.“
To se kvůli vám mám nechat pobodat někde v ghettu?
Jako kdyby Dostojevskij vlastnil trafiku v nebezpečné čtvrti.
V ulicích se neprocházím už 25 let. Ani jako kluk jsem to skoro nedělal.
Ale v našich lidech se vyznám.
Turci neřeší sebe ani to, co se děje v okolí.
Turci řeší velká témata. „Turecko čelí velkému spiknutí.“
Vždy tímhle tónem. „Na Měsíci nepřistáli.“ No jo, pořád, tak nepřistáli.
Nedávno jsem slyšel, jak někdo komentoval smrt jednoho z Rothschildů.
Ten člověk řekl: „Umřel Rothschild. Ať se smaží v pekle!“
Vždyť tady vyrábíš žaluzie.
Co ti mohli provést nějací Rothschildové?
Objednali si žaluzky a nezaplatili? Co provedli?
Turci vždycky řeší velké věci.
Takže pak nemají čas sami na sebe.
Asi tráví hodně času na sociálních sítích. Já s tím skončil. Na sítě už nechodím.
Na Instagramu se lidi ptají: „Proč zakázal komentáře?“
Protože mi z toho hrabalo. Na Instagramu jsem viděl samé skrčky.
Nevím, jestli to bylo kvůli mojí poloze nebo kvůli algoritmu,
ale furt jsem tam viděl samé skrčky. Proč?
Přísahám Bohu. Ani jsem nevěděl, že jich je tolik.
Když jsem byl malý, bylo trpaslíků jen sedm.
Teď pořád vidíte trpasličí svatbu, trpaslíky s oštěpem, tancující trpaslíky…
Prý jsem měl přeučit algoritmus.
Tak jsem se zamyslel a začal koukat na zadky Brazilek.
Abych ten algoritmus přeučil.
A všechna zařízení se synchronizujou.
Máte těch trpaslíků dost, tak si zapnete Spotify.
A ono vám to hned pustí toho prcka Yalına.
Tenhle vtip až na balkón nedosáhne.
Na to je trošku moc krátký.
Vážně toho mám dost.
Chtěl jsem víc času pro sebe.
Víte, jak se říká, že má člověk pracovat na sobě?
Rozhodl jsem se zapracovat na svém zdraví. Mám tady totiž menší otok.
Měl jsem z toho depku.
Před začátkem turné jsem šel k doktorovi, abych zjistil, jak na tom jsem.
A doktor mi povídá:
„Rovnou vám řeknu, že musíte přestat pít.“
Tak říkám, že zas tak moc nepiju. A on na to: „Vidím to na Instáči.“
Všichni si myslí, že hrozně moc pijeme. Je to zvláštní.
A pak mi řekl, že mám víc spát a tak. A doporučil mi jednu apku.
A ta apka nefunguje jenom na telefonu, ale i na hodinkách.
Znáte takové ty apky, co vám měří spánek?
Že já vůl se vás vůbec na něco ptám.
Fakt ty apky neznáte? Zaznamenávají všechno během spánku.
„Ve dvě ráno kašel. Ve tři ráno potíže s dechem.“
Fakt ji nikdo nemáte?
To všichni žijete z dávek?
„O tom se nám ani nesnilo, Ceme!“
„Přestal dýchat. Převalil se na bok. Zakašlal.
Ve tři ráno si prdnul.
Nahlásíme to Applu?“ A tak.
To je přece hrozně osobní.
Mělo mi to usnadňovat život, ale obralo mě to o soukromí.
Povězte, pane. Stává se to v manželství?
Ráno se podává hlášení, kdo si prdnul a kdo krknul?
To člověk neříká ani partnerovi.
A jelikož se všechna zařízení synchronizují,
hodinky pípnou a ukážou vám přehled všeho, co se v noci stalo.
Úplně všeho teda ne…
„Hlášení o noci. Ve 3:16 prdnutí.“
No jo, dobře. Beru na vědomí.
Popadnete tablet a on pípne a řekne:
„Chlape, hodinky říkaly, že sis ve čtyři ráno prdnul.“
Kde tohle skončí?
Zapnu si počítač a on povídá: „Slyšel jsem, co se stalo.“
„Že jsem si prdnul?“ „Ne, ale mám tady jedno video…“
To snad není možné!
Vidíte, co musím řešit jenom kvůli menšímu otoku?
Proto už nechodím na sítě. Co na nich ještě vůbec je?
Těch návodů na líčení a vrtění zadkem už máme všichni dost.
Touhle dobou už se snad musíte umět nalíčit.
Fakticky.
Copak je to tak těžké?
„Vidíte? Takhle. A tady.“
Jako profesionální chlap po 52 letech říkám… Souhlasíte, ne?
My si toho vůbec nevšímáme. Proč to ženy tolik řeší?
„Takhle si dělám kontury.“
Za celé ty roky jsem se ještě nikdy nepodíval na ženu a neřekl:
„Ty vole, ta má super kontury.
Krásně to vystínovala.“
Proč se tomu tolik věnujou?
Už to umíte, ne?
Jasně.
Po všech těch návodech pořád vypadáte takhle? Bože.
Bože můj…
Snaží se lidi rozhádat, to vám povídám.
„Jste průměrem pěti lidí, které vídáte nejčastěji.“
Co to má sakra být?
Už tak je těžké najít někoho, s kým můžete něco podniknout.
A teď ještě přijdou s takovou blbostí. „Průměrem pěti lidí…“
Teď budou lidi zkoumat, kdo jim kazí průměr.
„Nevzata příště nezvi!“
Já už se skoro s nikým nevídám.
Vážně se nevídám skoro s nikým.
A ano, ani mezi lidi na ulici moc nechodím.
Jak jsem řekl, mám svůj soukromý život.
Takže lidi na ulici vídám ve svém okolí.
Žiju kousek odsud. V Leventu.
Tím myslím první Levent. Ten opravdový.
Posledně někdo volal: „Taky jsem z Leventu.“
„Z kolikátky?“ „Z šestky.“
Šestka přece ani neexistuje.
Tak co to tady blekotáte? To už je Eyüp, žádný šestý Levent.
Příště řeknete, že Esenler patří do Etileru.
Chodím tam u nás na procházky.
Občas ven chodím.
A s lidmi se vídám.
Když jde v politice do tuhého, začnou se používat nálepky.
Lidi vás chtějí zaškatulkovat. Rád bych říkal vtipy i o politice.
Ale nechci, aby mi policajti zabavili moje Mercedesy.
Díky. Ale příští týden budu ve státní televizi.
Onehdá jsem jel taxíkem. Arabsky na to umím dost.
A ten taxikář povídal…
Jo, pokud jste v Istanbulu poprvé, stáhněte si apku MůjArab.com.
Je jako Uber, ale ukazuje polohu nejbližšího Araba.
Pokud je nějaký Arab blíž než štafl, stoupněte si k němu.
A nějaký taxík vás hned nabere.
Takže ten taxikář mi řekl: „Proč vás neobsadili do nějakého seriálu?“
To se mě dotklo.
Tak povídám: „A v čem bych měl hrát?“
Jenom si mě představte…
Však ani neumím pořádně zapózovat na plakát, krucinál.
Moc dobrou roli bych nedostal, no ne?
Určitě bych nebyl velký sultán.
Rozhodně ne Bájezíd nebo Murad, kdepak.
Možná bych tak mohl být sultán Cem.
Ten utekl na Rhodos a schovával se u papeže.
Tam se dělo kdovíco,
tak bych se na to možná hodil.
Už celé roky v naší čtvrti chodím volit na stejné místo.
Do základní školy v Leventu. Občas si nás tam vyfotí…
Teda ne občas, skoro vždycky.
A napíšou: „Všechny u volební urny rozesmál.“
Čím jsem je jako rozesmál?
Možná jim přišlo vtipné, že jsem posledně volil lídra opozice.
No…
Copak mám nějakou moc? Mám jí stejně jako vy.
Projeví se, jenom když se spojíme. I přímo u té urny to zlehčují.
„Všechny rozesmál.“ Vždyť jsem nic neudělal.
Jenom jsem odevzdal hlas. A co při tom děláme?
Vhodíme tam obálku, a jelikož jsme rozumní lidé, řekneme:
„Ať vyhraje kdokoli, snad to naší zemi prospěje.“
A hotovo, ne?
Kdepak!
Na ulici vás uvidí nějaká babka a řekne:
„Máte nás za ovce, ale my vás sežrali jako vlk.“
Paninko…
Proč si tu zlost vyléváte na mně?
Já jsem úplná měkkota. Proč se zlobíte zrovna na mě?
Sice tu situaci vidím jinak než vy, ale jsem pohodář.
„Sežrali jsme vás jako vlk.“ Copak já říkal, že jste ovce?
Udělal bych něco takového?
A ještě jde tak pomalu, že ji vidím celou věčnost.
Když jsem byl mladší, přesně takhle chodili zombíci ve filmech.
V těch filmech… Klidně ať se zas naštve.
V těch filmech za vámi zombíci chodí pomalu.
Co to má být? Toho se mám jako bát?
Jako kluk jsem nad tím dumal.
Jde k vám mrtvý člověk.
No a co, ty vole?
„Co je, ty debile? Táhni.“
Já jsem živý a rychlý. Mě nezajímáš.
Proč jsou zombíci nebezpeční?
Protože jich je spousta.
A babek jako ona je taky hodně.
A v těch filmech se řeší dilema. Nemůžete zastřelit milovanou osobu.
Víte?
Z vašeho partnera je zombík.
Tak řeknete: „Jennifer, ne!“ A ona povídá: „Grrr!“
„Zastřel ji!“ „Je to Jenn!“
Je to fakt ještě Jennifer? Vypadá fakt děsně.
„Nemůžu ji zastřelit!“
A já zas nemůžu zastřelit tu babku.
Nejsem tak drsný jako ostatní. Chci se chovat jako rozumný člověk.
Něco vám povím. Jestli v Turecku dojde k apokalypse zombíků…
Tady si lidi jdou po krku i zaživa.
Mrtvoly by dostaly strašnou čočku.
Lidi by jim drtili hlavy pro zábavu.
„Není to Burhan? Tak pojď, ty sráči!“
Lidi by v tom viděli příležitost,
že se z něho stal zombík.
Máme mezi sebou moc sporů.
Vždyť už je rok 2025!
A pořád jsme se ještě nepřestali hádat o zvířatech, natož o lidech.
Jak můžeme ještě pořád debatovat o tom, jestli máme mít rádi psy a kočky?
Co je to za otázku? „Měli bychom kopat do koček na ulici?
Měli bychom?“ Co to má sakra být?
A o tom se lidi baví.
Pamatujete, jak se všichni snažili ukázat, jací jsou milovníci zvířat?
Istanbul je plný koček a psů.
Ale někteří lidé to odnášejí víc než ostatní.
Jenže debatují o tom jenom psychouši.
Jeden extrém jsou nenávistní lidé, co si myslí: „Jdu po ulici, tak ji kopnu.“
Takoví maniaci.
A na druhém konci spektra jsou lidé, co nesnášejí lidi.
Takže jsme mezi dvěma mlýnskými kameny.
Viděli jste to video s tou ženou a jejím pitbulem?
Ten čokl tam žere nějakou pouliční kočku.
Když se někdo ozve, řekne: „Ta zvířátka jsou boží němé tváře.“
Ten pitbul tady provádí masakr.
A ona z toho dělá něco poetického a říká, že je to němá tvář.
„Naši čtyřnozí mazlíčci.“
Všechno může znít nevinně. „Tenhle kvér je boží kamarádíček.“
Co to meleš?
Věřili byste tomu?
Ale ani milovníci zvířat nemůžou být v klidu.
Fakt. O každém problému se hádají psychouši.
Vždycky dva extrémy.
A rozumní lidé to sledují jako na Wimbledonu.
Je to na prd, ne?
Mám dva psy, kangaly.
Povím vám, jak nás málem zmlátili v Německu.
Mám dva kangaly. Pes váží asi 90 kilo a fenka asi 65.
A soused měl dva psy, co se jmenovali Cookie a Lucky.
Měli na sobě vestičky a motýlky.
A mí kangalové se tvářili, jako by zrovna přijeli ze stepi.
Majitelé kangalů vědí, že když je uvážete, zatváří se takhle:
„Řetěz, jo? Kámo, ty jsi tak naivní.
Ale klidně mě připoutej, v pohodě.“
Kolem třetí ráno pak Cookie a Lucky přeskočili plot
a naši kangalové udiveně zírali na psy s motýlky.
„Proč mají sakra motýlky?“
A ti prckové tam ve tři ráno štěkali.
Ale kangalové dumali nad tím, čím se v Istanbulu budou živit.
„Neměli bychom dělat taxikáře na letišti?“
Ale když tam nějakou dobu takhle ňafali, tak už toho měl náš pes dost
a řekl: „Kámo, jdi s tím už někam.“
Ale oni štěkali dál, tak se naštval a…
Připadal jsem si jako vrah. Hnedka jsem tam přiběhl.
Nesu za ně totiž zodpovědnost.
Víte, jak se lidi ptají, jestli váš pes kouše?
„Ne, on si s váma radši poklábosí.“
No jasně že kouše!
Psi komunikují tlamou, tak je jasné, že kouše.
Však to znáte. Venčíte psa.
„Kouše?“
Zeptej se psa!
Ptáš se snad psů na mě?
„Vzbudí u tebe naděje a pak tě opustí?“
Stává se tohle? Kdepak.
Takže…
Ti psíci si zadělali na průšvih.
Když tam takhle štěkali.
A já si připadal jako vrah. Říkali mi, že tam došlo k masakru.
„Vaši psi roztrhali sousedovic psy.“ Cítil jsem se jako vrah.
A to je normální reakce.
Pořád jsem se omlouval a ptal se, co jsem měl udělat jinak.
A ten chlápek byl fakt milý a říkal: „Byla to naše chyba, pane.
Evidentně máme moc nízký plot. To naši psi utekli.
Skočili přes plot za téměř jistou smrtí.“
Ptal jsem se na Cookieho a on řekl: „Ten se dneska nevykadí. Možná zítra.“
Zeptal jsem se na Luckyho. „Ten je v pořádku.
Jenom jsme ho přejmenovali na Unlucky.“
Není to tak zlé.
Lidi to nechápou. Vykládal jsem to v Německu a jedna paní zaječela:
„Na čí straně jste, hergot?
Tohle kangalové nedělají. Jsou to boží němé tváře.
A já jsem taky z Kangalu.“
Co to je za argument? Povídám: „Jste jiný živočišný druh…“
Oni jsou psi.
„Jsem z Kangalu a kangalové tohle nedělají.“
Je to hádka mezi extremisty na straně lidí a extremisty na straně zvířat.
Je to složitá situace. Málem jsme dostali nakládačku.
A všichni musí prokázat, jací jsou to milovníci zvířat.
Lidi holt musí nést zodpovědnost. Má tady někdo psa?
Já se ani nebudu ptát.
V devadesátých letech jsem se lidí ptal, proč mají psy.
I dneska to lidi občas dělají z lásky ke zvířatům,
ale pořízení vestičky a motýlka z vás milovníka zvířat nedělá.
V mnoha letoviscích lidi dětem pořídí Cookieho, Luckyho nebo Ťapku,
dají mu motýlka, ale na konci léta tam toho psa nechají.
Zůstane tam.
„Proč mi sakra dali motýlka? Já potřeboval jen trochu lásky.“
Je to tak.
Nemáte psa?
Ne? Žádného?
Nemá tady někdo psa?
- A jaké plemeno? - Zlatý.
Zlatý retrívr. Miláček rodiny.
- A proč ho máte? - Je to prostě neužitečnej pes.
Neužitečnej pes?
To jste čekal, že bude vykrádat banky?
Nežijeme ve filmu.
„Neboj, kámo. Vybílím to a padáme.“
Jednou jsem se jedné paní zeptal, co má za psa. Prý německého ovčáka.
„A proč ho máte?“ zeptal jsem se. Prý jako ochranu.
Ne na obranu, ale jako ochranu.
Asi v jejím okolí nejsou lékárny.
Tak má psa u dveří do ložnice.
Když se přiblíží manžel, začne vrčet.
A na celý měsíc je chráněná.
To bude ono.
Psy už mám dost dlouho.
Ale s kočkami je to úplně jiné.
Jde to mimo mě.
Má tady někdo kočku?
Dneska na vás bude protivná.
„Kde jste jako byli tak dlouho? Zmetci.“
Kočky jsou zvláštní.
Dělají, jako bychom byli jejich hosti.
Chudáci psi se vás aspoň snaží trochu pobavit.
Dáte mu pamlsek a on řekne: „Mám udělat trik?
Mám začít skákat, pane?“
Kočky na vás serou.
„Jídlo?“ „No jo, jídlo, klidně.
Debile.“
Moje přítelkyně většinou kočky mají.
Teda dřív to tak bylo. Teď už s nikým nechodím.
V mém věku žádné ženy nejsou. Žádné není 52 let.
Kočky jsou fakt zvláštní.
A obzvlášť divné je, když má kočku vaše nová přítelkyně.
Poprvé jdete k ní domů.
Její kočka se o vás otře a ona řekne: „Ty jo, Tlapka tě má ráda.“
Díkybohu.
To je první krok.
A nejlepší je, když řekne: „Většinou k cizím lidem nechodí.“
„Jo! Dneska si určitě zašukám.“
„K cizím lidem nechodí.“
Nabídne vám něco k snědku, otevře víno.
Kousky sýra, sušené maso.
To taky nemůžete znát. Hergot.
Naše země je na tom bídně.
Měl bych ty vtipy přepsat.
Čtvrtinku krajíce chleba a…
Jdete k ní domů
a ona vám nabídne chleba s kousíčkem sýra a olivou.
Nabídne vám jídlo a Tlapka se o vás otře.
Zeptá se vás: „Nevadí ti to, že ne?“
Sice máte kalhoty samý chlup, ale…
„Tlapko, ty roztomilá mrško.“
A když si odskočí na záchod nebo zajde pro další víno,
tak řeknete: „Táhni, ty malej sráči.“
Pak přijde čas na předehru, líbání a tak.
Nesnáším zvířata, co tehdy neodejdou z místnosti.
Líbáte se a ta kočka na vás zírá.
Párkrát se mi to stalo.
Milujete se, ale to zvíře neodejde.
Jeden anglický buldok na mě furt zíral.
Co se ti sakra nezdá?
Umíš si sám lízat vlastní kulky.
Ale tohle se ti nezdá?
Bože můj.
Lidi občas říkávají…
Říkají to myslím nějak takhle:
„Čím víc znám lidí, tím radši mám zvířata.“
Je to blábol.
„A kolik lidí znáš?“
„Dva.“
„A kolik máš koček?“ „Čtyřicet sedm.“ No…
Někteří lidé neumějí odhadnout míru.
Upřímně říkám, že chápu, že v lásce není žádná hierarchie,
ale na lidi, co trpí, musíte opatrně.
Někdo třeba řekne, že mu umřel otec,
a vy na to: „A my zrovna pohřbili Žeryka.“
Vždyť zrovna řekl, že mu umřel táta!
„My Žeryčka zbožňovali.“
„Ale já mluvím o tátovi!
A kolik bylo Žerykovi?“ „14.“ „Tak to už měl nejvyšší čas zkapat.“
Žeryk nikdy nesliboval, že tady bude 64 let.
„Pohřbili jsme Žeryčka.“ „Nechápeš, že mluvím o tátovi?
Sice neaportoval klacíky, co mu někdo hodil,
ale to neznamená, že je míň důležitý než Žeryk.“
Někteří lidi mají posunuté priority.
A musíme rozlišovat pravou lásku ke zvířatům od falešné.
Nechci prudit, ale viděl jsem to na vlastní oči.
Před dvěma lety v Gümüşlüku
jsem viděl pár holek z hip čtvrti v Istanbulu v batikovaných kalhotách.
Kolem pobíhali jejich psíci.
A lidi tam měli zvířata rádi. Psíci si tam mohli dělat, co chtěli.
Samá Ťapka, Cookie, Bobina. A byli spokojení. Bylo to tam příjemné.
A holky si s nimi povídaly, všem bylo fajn.
A psi dokonce měli plavky. Byli nadšení.
Jedna z nich měla na ruce tetování v angličtině „Life is a journey“.
„Ty jo!“ řekl jsem si.
Ta na to kápla! V překladu by to znamenalo…
Vy ani neumíte anglicky?
A neříkali jste, že Cem Yılmaz už je mimo?
Možná za to může publikum!
„Life is a journey.“ Život je cesta.
Tak si říkám, že to se pamatuje snadno. Proč si to nechala vytetovat?
Třeba si říkala: „Život je… Jakže to bylo?
Cesta, že jo?
Radši si to dám vytetovat, ať nezapomenu.
A sem mi vytetujte nákupní seznam.“
Všichni ti psíci byli nadšení.
A pak přišel jeden pes, takový chudák. Opravdový pes.
Byl to řezníkův pes Jerry.
Viděl, jak jsou tam na ostatní psy hodní, tak se chtěl taky pomazlit.
Byl to větší pes. Alfa samec.
Trošku zavrčel.
A ony chudáka Jerryho málem zlynčovaly.
„Co si to dovoluješ na malého Luckyho?“
Všechno jsem to viděl na vlastní oči.
„Znám zvířata i lidi. A zvířata jsou lepší.“
Jaká znáte zvířata?
Kromě svého mazlíčka, jaké zvíře znáte?
Představu o zvířatech jsme si vytvořili na základě bajek.
„Lišky jsou mazané. Vrány zase tohle nebo tamto.
Musíme zachránit velryby.“ Kam na to chodíme?
Proč někdo vylívá polívku na Rembrandta, aby zachránil velryby?
Ten protest jsem viděl. Polili starý obraz od Rembrandta.
Kdyby to věděla velryba, trnula by.
Řekla by: „To je ale drzost. Za týden stejně bude po mně.
Ať přežije aspoň ten obraz.“
Bože můj.
Máme to z těch bajek.
„Lišky jsou mazané.“ A co teda dokázaly?
Jako kdyby někde v zátoce postavily luxusní hotel.
Co dokázaly?
Maximálně tak ukradnou slepice, když necháte otevřený kurník.
Podle mě toho o zvířatech moc nevíme.
Lišky jsou vychytralé, lvi jsou králové, králíci jsou tohle…
No co jsou?
Jaká zvířata znáte doopravdy?
Víte, čím se živí mořský koník?
Ví to někdo?
Vidláci na balkóně to ani nechápou.
Jsou v šoku. „Copak jsou v moři koně?
To já nemůžu vědět. Nemáme telku.“
Mořští koníci jsou fakt podivní, víte to?
Rodí u nich samci!
Přesně tak, pane.
Zníte hrozně nadšeně.
Přesněji řečeno jsou bez pohlavní.
Dokážou si změnit pohlaví a můžou sami sebe oplodnit.
Takovou technologii bych si taky přál.
Nebylo by super platit alimenty sám sobě?
Ale o pohlaví bych žertovat neměl, bude to na Netflixu.
Takové vtipy se vám líbí jenom od zahraničních komiků.
Nic mi do toho není, ale není tu někdo transgender?
No jasně, ticho. Neřekli jste mi, ani kolik je.
„Není tu někdo transgender?“
„Je, ale nech to být.“
Nejsem proti tomu, aby se muži přeoperovali na ženy,
ale rozhovory s nimi jsou absurdní.
Jedna taková žena pak řekla: „Existujou ještě vůbec chlapi?“
Však kvůli tobě je o jednoho míň. Blázníš?
Nevadí mi, když se chlap stane ženou. Pro nás je to bonus.
Ale vadí mi, když se žena stane mužem.
Protože…
Samozřejmě je respektuju. Jak by taky ne?
Je to vážná věc. Vy byste si ho nechal ufiknout?
A někdo zas dostane nového. Je to prostě náročná situace.
Je těžké se na to fyzicky i psychicky připravit.
Ale mám problém s tím chlapem, kterým se stane.
Věnujete tolik úsilí tomu, aby z vás byl chlap.
V tom těle se pak cítíte dobře, že?
Taky se na to ale musíte připravit psychicky.
Týden po operaci pak dává rozhovor.
„Jak to jde?“
„Jsem děsně žárlivej chlap.“
Vždyť ti ještě ani nevyndali stehy.
„Nedovolím svý holce nosit minisukně.“
Chlape, sám jich máš ještě plnou skříň.
Takže tahle část tranzice se mi nelíbí.
Mořští koníci jsou zvláštní. O spoustě takových zvířat ani nevíme.
Každý má nějaké oblíbené zvíře.
Jednou jsem šel do zoo v Berlíně se starším bratrem.
Bylo to asi před 20 lety. Přišli jsme moc brzo. Tak v půl osmé.
Ani zvířata tam ještě nebyla.
Fakticky. Paní u vchodu nám klidně dala lístky.
Jdeme tam, ale nikde žádné zvíře!
Asi si myslela, že chceme být exponáty.
„Klidně běžte a najděte si nějakou klec.“
Přišli jsme tam a nikde nikdo.
Asi po půl hodině přivedli zvířata.
Nosorožce, opice, žirafy… A ta zvířata vypadala překvapeně.
Jako by chtěla říct: „Ty vole, víš, kolik je, kámo?“
Tohle nečekali.
Šimpanze předvádím dobře, že jo? No ne? Uznejte, že mi to jde.
Ale ne…
Není divu, že mi to jde.
Mám na to vizáž.
Labuť by mi nešla.
Přišly tam opice. Bože, ty gorily jsou teda něco.
Gorily mě fakt zaujaly. Byly za tlustým sklem.
Přišel jsem k jejich výběhu. Dívali jste se někdy gorile do očí?
Neumíme se bavit ani o kočkách, natož o gorilách.
„Vy jste ale dobrodruh, pane.“
Hrozně mě zaujalo, jak se na mě ta gorila dívala skrz sklo.
Můj bratr povídá: „Už jsme tu půl hodiny. Pojďme se podívat na nosorožce a tak.“
Ale já řekl, že mě zaujala ta gorila.
Pořád na mě takhle zírala. To byste museli vidět.
Jako by se mi snažila říct:
„Bůh dal mě sem a tebe tam.
Tentokrát je to takhle.“
Vypadala smutně.
Bylo jasné, že ta mrcha viděla Planetu opic.
Jako by se snažila říct: „Natrhneme vám prdel.“
Půl hodiny jsem z ní nespustil oči.
A pak ta gorila řekla:
„Matka mě porodila za dne deštivého.
Nebesa plakala nad mým příchodem.
Může snad na novorozenci být něco hříšného?
Tak proč byl můj život zatracen?“
Ukázalo se, že jsem usnul a tohle byl jen sen.
Celé se mi to zdálo.
Ve skutečnosti jenom udělala tohle.
A hodila po mně svoje hovno. A šmytec.
Ale vypadají strašně smutně.
Pamatujete si je? Vídám je v dokumentech.
Dokumentární pořady dřív bývaly takové prosté.
Teď jsou hrozně složité.
Dřív v nich říkali: „Opice dělají tohle. Pandy žerou eukalyptus a bambus.
Zebry brodí řeku.“ Dokumenty na Netflixu jsou teď sofistikované.
Kde jsou ti zástupci Netflixu, se kterými jsem mluvil?
To se mi taky jenom zdálo?
Pamatuju si, že někteří lidi Netflix bojkotovali. Je tu někdo takový?
Říkali: „Na Netflix nekoukejte. Chtějí z nás všech udělat gaye.“
Je to pravda, mimochodem.
Fakticky. Já to musím vědět, dělám pro ně.
Tolikrát u mě byli doma.
Jednou zazvonil zvonek. Tak kouknu do kukátka a tam tři naháči.
„Co tu chcete?“ povídám. A oni na to: „Tudum!“
A zbytek si domyslíte.
Ten bojkot si pamatuju. „Netflix z nás chce udělat gaye.
Chtějí z nás udělat buzeranty!“
Je to pravda.
Vy totiž nečtete uživatelskou smlouvu.
Víte, co myslím?
Ty smluvní podmínky.
Mají to napsané úplně na konci.
Malým písmem tam stojí: „Udělám z vás buzny.“
A v závorce je dodatek: „Pokud k tomu máte sklony.“
Jestli ne, nechají vás být.
Koukněte se na ty jejich sofistikované dokumenty.
Jsou sofistikované až moc.
Dají včele na prdel 8K kameru.
Máte pocit, že ten med vyrábíte vy. Je to na mě moc.
Bývalo to prosté, ne takhle složité.
A komentář čte tamten Brit. Jak se jmenuje?
Bože!
Já se z toho fakt…
Budu radši vystupovat v konzervativních městech.
David Attenborough.
Sir David Attenborough.
Musí mu být snad přes 90. Nebo vlastně 89.
„Miliony druhů na této planetě…
Oceány jsou jiné než ty ostatní věci…“
Přes ty sliny mu není rozumět.
Ale dělá to dál.
Všechno je to moc složité. Migrujete spolu s albatrosem.
Žijete s mravenci v mraveništi. Jste děsně blízko.
Je to na mě moc.
Jednou jsem se díval na dokument o tlupě goril horských.
Ale oni z toho udělali telenovelu.
Dramatizujou to, abychom to líp chápali.
„Malý Mario je zmatený.
Podíváme se, co podniká Jesse.“ Co to má sakra být?
Mario je prý zmatený.
A pak vidíte Maria, jak hledá místo, kde by se v klidu vysral.
Kolik asi váží gorilí samec? Určitě tak 300 kilo.
Má čtyři samice, se kterými se musí pářit.
Musí chránit starší členy tlupy.
A bránit své postavení proti mladším. Má toho hrozně moc!
A oni mu tam nacpou osm kamer.
Tak vidíme, jak Mario ukazuje: „Padej odsud, chlape.
My tady máme práci. Tak šup, šup!“
Bije se do hrudi, ale kamery natáčejí dál. „Je nervózní z…“
„Kdo to je, krucinál?“
„Jesse mu pomáhá.“
„Jesse máš být ty?“
„Už dvě řady toho pořadu mi tak říkají.“
„Já se jdu pářit. Proto se pořád biju do hrudi.
Řekni tomu dědkovi, ať jde s těma kamerama někam.
Co je to vůbec za týpky? Jsou z National Geographic?“
„Z Netflixu, šéfe.
A ti neodejdou, dokud nenatočí, pro co přišli.“
„Bože můj.“
„Rozzlobil se.“
„Táhněte do hajzlu! Padejte, parchanti!
Tak od Netflixu, jo? Jesse, pojď sem.
Předkloň se.“
„Šéfe?“ „Přestaň mi tak říkat, hergot.
Předkloň se. Neboj, nezasunu.
Bude to vrchol řady.“
„Šéfe, prosím!“ „Sklapni. Ať si to natočí a vypadnou.
Tak sledujte.“
Tak to sledujete a Attenborough říká:
„Gorily se většinou nepáří se členy stejného pohlaví, ale…“
Už toho mají po krk.
Kdo by se Mariovi divil?
Mario…
Mario totiž musí konkurovat Hře na oliheň.
Musí udělat něco zajímavého.
Bože.
Sám jsem s opicemi něco zažil ve filmu A.R.O.G.
Tehdy jsem se naučil tyhle pohyby.
Říkali, že si s tou opicí nějak moc rozumím.
Vždyť v tom kostýmu byla akrobatka z Argentiny.
A mě záleží jenom na vnitřní kráse.
Možná mi ty imitace jdou díky mým rodinným kořenům.
Pamatujete, jak nám dovolili najít si na státním webu rodokmen?
Když to zavedli, byl to fakt hit.
Všichni se dívali na své kořeny. Nevím, jestli i vy.
Já teda jo. Ukázalo se, že můj rodokmen není rozvětvený.
Někteří lidé svoje kořeny znají.
„Vystopoval jsem své předky až do 14. století. Z matčiny strany byli…“
Ale ti moji byli úplně obyčejní.
Normální lidi.
Můj otec je z vesnice Eskihamal v Gürünu, v Sivasu.
Z otcovy strany jsem své kořeny dopátral jenom do roku 1840.
Za celou dobu se z té vesnice nehnuli.
Nikdy se neposunuli víc než takhle.
Žádné stěhování národů, jenom procházka tam a zpátky.
A matčina rodina pochází ze Soluně.
Tu jsem vystopoval až do roku 1790.
Nebyli v ní žádní válečníci, žádné významné postavy.
Žádní velitelé nebo členové kavalerie. Prostě žádní hrdinové.
A víte…
Zrovna jsem tady držel meč a vůbec se ke mně nehodil.
Někteří lidé jsou úplně přilepení k telce.
„Jsme potomci Osmanů!“
Koukají na historické seriály.
Já prostě v rodině žádného hrdinu nemám.
Divím se, že moji předci vůbec přežili.
A tím myslím předky jak z matčiny, tak z otcovy strany.
Ani jedni nejsou žádní bojovníci.
A ten meč se ke mně vážně nehodí. Občas meče držím ve filmech.
Pamatujete na Suchého Murada? Jezdil jsem tam na koni.
Ale přijde mi to hrozně kruté.
Kdy vlastně jsme my Turci dobyli Malou Asii? V roce 1071, že jo?
Líbilo by se mi mít předka, co v té bitvě bojoval.
Ale na mě je tohle moc. Muselo by to hrozně bolet, ne?
Jak byste s tím mohli někoho seknout?
Kdybych tam bojoval já, navrhl bych, ať si o tom promluvíme.
„Obsadíme tu pevnost?“ „Podle mě se bez ní obejdeme.“
Při první příležitosti bych zdrhnul.
Na mě je to moc.
Není ostrý, ale… Podívejte, sáhněte si.
No není to zvláštní?
Možná máme v publiku profesionálního vraha.
Ale mně přijde hrozně zvláštní, že bych to měl do někoho vrazit.
Vytvořili jsme si představy podle filmů.
Jak sekáte a vzduchem létají hlavy. Bodnete, vytáhnete.
Copak je to normální?
V Suchém Muradovi jedna postava, kterou hrál Çağlar, řekla:
„Ve středověku bys nejspíš umřel na stres!“
Hlavy létaly vzduchem. Hrůza.
Dneska člověk volá policajty, jen se na něj někdo křivě podívá v kanclu.
Představte si opravdovou bitvu. Samé bodání.
Useknete pár hlav.
A jako jeho žena i ta vaše řekne: „Co se tváříš jako kakabus?“
„Však jsem celej od krve, ženská!“
Já bych takhle žít nedokázal.
A nestydím se za to.
Lidi se ale zabíjejí dodneška.
Takže se fakt divím, že moji předkové přežili.
Moje rodina.
Jak to, že jsme nevymřeli, když si tohle ani nedovedu představit.
„Tumáš, parchante!“
To já bych nemohl. Vždyť by ho to bolelo.
A nestačí ani jenom jet na koni. Zkoušeli jste to někdy?
Musíte při tom ještě držet otěže a máchat mečem.
Na sekání hlav jako ve filmu zapomeňte. I malé škrábnutí by bolelo.
A bitva pro vás skončila.
Ani byste u sebe neměli dezinfekci.
Zanítilo by se vám to.
Prostě hrůza.
Nedávno jsem viděl jeden film.
Jak jen se jmenoval? Bonaparte? Ne, Napoleon od Ridleyho Scotta.
Víte, jak v těch bitvách proti sobě běží 5 000 lidí na obou stranách?
Děsivé. Představte si, že jste vepředu.
A křičeli byste: „Liberté!“
Vždyť jste vepředu. Za chvíli z vás bude sekaná.
Tak jakápak „liberté“?
„Za Francii, vy zmrdi!“
My máme vznešenější a hezčí pokřik.
„Za Alláha!“
Ale je v tom slyšet náznak pochybností.
„Fakt za Alláha?“ No…
„Máme menší průšvih, ale on nás určitě…“
Nedovedu si představit, že bych byl v takové situaci. Co vy?
Člověk může mít silácké řeči, dokud fakt není vepředu.
„Dobydeme Vídeň!
Klidně jdi první.
Budu ve třetí řadě, jo?
Couvnu si až do čtvrté.“
Nedovedu si představit, že bych se takových bitev účastnil.
Pamatujete si, jak v Troji nastoupilo 50 000 lučištníků?
„Lučištníci!
Lučištníci!“
„Říkal, že máme pálit?“
„Palte!“ „Kdo se spálil?“
Všechny filmy za posledních 20 let používají skoro stejný záběr.
Oblohu zatemní mrak šípů.
Jako by to tam jenom nakopírovali.
„Lučištníci!“
Jako v Troji.
Já bych prostě nevystřelil.
Seru na to. Ať o jejich osudu rozhodne Bůh.
Dvacet tisíc šípů. Těžko je mají všechny spočítané.
No ne?
Můžu prostě napodobit ten zvuk.
Nehnul bych se, ani kdyby nepřátelé vystřelili první.
Všichni přece mají právo na život.
A utéct bych taky nemohl. To bych pak se sebou nedokázal žít.
A proč bych měl vůbec utíkat?
Buď mě šíp trefí přímo, nebo se odrazí a zabodne se mi do prdele.
Tím jsem si jistý.
Je to fakt zvláštní.
Válka je děs.
Je to drsné. Jsem rád, že jsem v té době nežil.
Vláda chce, abych vám vyprávěl o horších časech.
Abyste si vážili současného stavu.
Fakticky.
A…
Jak na sebe lidi mohli vylívat horký olej?
Od doby kamenné až po středověk byl život úplně na prd.
Lidi na sebe vylívali horký olej!
Jak moc museli být rozzuření?
„Nesmí tu pevnost dobýt!“ Ale jen ať si ji vezmou.
Když sem napochodovala armáda, tak ať si ji vezmou.
Horký olej!
Představte si, že jdete dobýt Istanbul. Šplháte na hradbu.
Vaše jednotky už dobyly místo, kde dneska stojí palác.
Vládce je mrtev, ale k té hradbě se to ještě nedoneslo.
A vy jste nahoře na žebříku.
A jeden Řek na vás zírá a povídá: „Co to vyvádíš, vole?“
„Nelij to na mě, sakra!
Stejně už je Istanbul náš!“
Nemůžu mít na zadku po celou dobu dobývání Bepanthen.
Představte si tu bolest!
Soucit je důležitý, ale nikdo ho už dneska nemá.
Jak se lidi můžou zabíjet? Prostě to nedokážu pochopit.
Možná je se mnou něco špatně.
V téhle branži se pohybuju už 30 let. A jedna věc mi vadí.
Společnost časem zhrubla.
Když jsem byl mladší,
byl jsem tak trochu výtržník. Bývali jsme potížisti.
Jenže laťka klesla tak hrozně nízko,
že je z nás teď elita.
Ale co u nás znamená elita?
Dneska mezi elitu patříte, když si umíte utřít zadek,
zastavit na červenou a jet na zelenou,
říct „dobrý den“, když vás někdo pozdraví.
Prý jsem elita.
Můj otec je Arif z Tophane. K elitě mám pěkně daleko!
Ale laťka je nízko. Všichni jsou hrozně hrubí.
A co tu hrubost způsobilo?
Ty filmy a seriály, které točíme.
Je snadné házet všechnu špínu na nás.
Vražda ženy?
„To mají lidi ze seriálů.
Jenom to opakujou.“
Lidi se chovají jako mafiáni? To kvůli telce!
Svět je podivný? Kvůli telce!
Násilí? Zase ta telka!
V mersinském přístavu zabavili tuny kokainu?
„Může za to televize!“
Co ty seriály všechno nesvedou?
A já prý ve svých filmech a vystoupeních učím lidi sprostá slova.
Fakticky?
Copak na ulicích se nenadává?
Všechno to mají ode mě! Hrozně mě to štve. Celé roky to vysvětluju, ale marně.
A vám to vyčítají taky.
Jako byste sem přišli, abyste slyšeli nadávky,
a doma se tomu smějete.
„To bylo kurva dobrý!“
Takhle já prostě mluvím. Jako bych si povídal s kamarádem.
Občas řeknu nějaké sprosté slovo, ale co má být?
„Ale je to vůbec umění?“ Co já vím?
Je Michelangelova socha Davida umělecké dílo?
Je ve Florencii, má pět a půl metru a vypadá jako ze sametu.
Imitace Davida mi zas tak dobře nejde.
Vypadám spíš jako Mahmúd.
Má pět a půl metru! I s podstavcem to musí být tak 14 metrů.
Tyčí se nad vámi. Je vážně úžasný.
Ale když se díváte ze země, vidíte devítikilové koule.
No ne?
„Líbil se ti David?“ „Měl obnažený koule.“
Zespodu vidíte jen kulky.
Z výšky uvidíte Davida. Tak to prostě je.
V ulicích je chaos. Lidi jsou na sebe zlí.
V posledních pěti až deseti letech prudce přibylo násilí proti doktorům.
Věřili byste tomu? Mlátit doktory je dneska normální.
Povím vám proč.
V Turecku posledních deset let zuří pomyslná válka.
Válka proti vědomostem a těm, co je mají.
Před patnácti lety jsem vykládal vtip o jedné lékárně.
Pamatujete si ho?
Kdo by si ho nepamatoval?
Jakou měl pointu?
Když vyrůstala generace našich rodičů, říkávalo se:
„Není ostuda nevědět, ale neučit se.“
Za našich mladých let se říkalo: „Nevíme, ale budeme předstírat, že jo.“
Před 15 lety jsme se tomu smáli.
Prostě řekni, že nevíš. Proč bys něco předstíral?
Dneska se říká: „No a co jako, že něco víš, sakra?“
Takhle se teď mluví. Třeba takový doktor toho ví dost, ne?
Ale přijde k němu nějaký tupec a řekne: „Úplně jsi ten bypass posral.
Kreténe!
Proč mi umřela babička?“
Ví, jak se má dělat bypass, jak se odstraňuje nádor.
Všechno to ví.
A doktor ho nemůže o ničem přesvědčit. Funguje na jiné frekvenci.
Sebe má za alfu a doktora za betu.
Tak tomu doktorovi oponuje.
Člověku z vlastní sociální vrstvy by to udělat nemohl.
Instalatéry nemůžou poučovat, jak poučujou doktory.
Je to zvláštní, ne?
Přitom ten instalatér je ve zranitelné pozici, když mu kouká zadek.
Ale když řeknete, že tam tu trubku dal blbě,
tak vám ji nainstaluje rovnou do řiti.
Jsou na stejné frekvenci.
Je to vědecky podložené.
Vážně jsem možná trochu sprosťák.
Ale oni na ta sprostá slova svádějí všechno.
Vždyť ani nenadáváme. Jenom používáme vhodná slova a fráze.
Mému otci je 80 let.
A pořád je to takový vychytralý uličník. Při vyprávění používá sprostá slova.
Ale nikdy jsem nezažil, že by někoho fakt urazil.
A já jsem v tomhle stejný. Ale lidi jsou hrozně hrubí.
Děcka nadávají,
ženy nadávají,
fanoušci na stadionech nadávají jako jeden muž.
Ale mně lidi vyčítají, že řeknu sprosté slovo,
když vyprávím vtip.
Ale no tak, dejte mi pokoj.
Podívejte se na ty stadiony. To já bych…
Víte, jakému týmu fandím. To řešit nebudeme.
Nemůžu ani fandit týmu, abych za to nedostal čočku.
Mého syna fotbal moc nezajímá.
Jednou jsem se synem hrál na PlayStationu.
Byli jsme doma sami. Nevymýšlím si to.
Teda úplně sami jsme nebyli.
Ještě tam s námi byl robotický vysavač.
Pamatujete, jak byly před pár lety oblíbené?
Bylo to tak před třemi nebo pěti lety.
Každý si ho tehdy koupil. Včetně mě.
Nejdřív si naskenuje celý dům a pak začne uklízet.
Vypustil jsem ho před lety, ještě se nevrátil.
Ještě pořád skenuje.
Takže jsem tam byl sám se synem. Hrál SpongeBoba.
Na PlayStationu mají hru se SpongeBobem.
On hrál a já byl ve stejném pokoji.
A v jednu chvíli pak
nedokázal dohrát nějakou úroveň a děsně se naštval.
Zeptal se mě: „Tati, můžu nadávat?“
Byli jsme sami. Otec a syn. Zkuste to pochopit.
A jelikož tam nebyla žádná žena… Fakt. Ani jedna.
Podíval jsem se do všech pokojů.
Ani jediná žena.
Ani nějaký pozůstatek z dřívějška.
Tak povídám: „Jsme tady sami chlapi, tak můžeš. Samotného mě to zajímá.“
No teda.
Co on řekl o SpongeBobově mámě a sestře.
SpongeBobovi by se z toho zamotala hlava.
Víte, jak má SpongeBob ty dírky? Za některé z nich může můj syn.
Tak jsem mu řekl, ať tu hru hned pauzne.
„To teda byla síla. Kdes to slyšel?
To se neříká.
Na všechna ta slova jsi ještě moc mladý.
Jasně, jsou to nadávky.
Můžeš se naučit, co znamenají, ale neříkej je.
Bylo to moc sprosté. Už to neříkej.“
A on mi povídá: „No jo, tati, ale děti ve škole říkají horší věci.“
To mě zaujalo.
Tak jsem se zeptal, co říkají. „Ve škole klidně říkají slovo ‚pitomec‘.“
Když už ses to všechno naučil, taky se nauč, co je horší.
Slovo „pitomec“ mu přišlo horší než popis toho, co udělá jeho mámě.
Nenaučil se to. Jako jeho máma.
Nesnáším, jak se na stadionech pořád řve.
Vždyť tam ti lidi sportujou. A jsou fakt talentovaní.
Nejsou jako my.
A lidi na ně ječí:
„Běž, ty čůráku! Tak kopni do toho! Tvoje matka je píča!“
Co blbnete?
A je strašně těžké s tímhle něco udělat.
Všichni jste to aspoň jednou udělali. Ale já bych nemohl.
Mám heterosexuální dyslexii.
Víte, co to ta heterosexuální dyslexie je?
Když jsem s kamarády stejného pohlaví
a účastním se nějaké skupinové rituální aktivity,
nedokážu se přizpůsobit.
Nedokážu s nimi ten rituál dělat správně.
Třeba společně nadávat… „Tvoje matka je píča!“
To nedokážu.
Proto na ty zápasy nechodím. Není to pro mě.
Vzal jsem syna na olympiádu v Paříži.
Vy chudáci.
Na té olympiádě jsme potkali slavného fotbalistu.
Já ho moc neznám.
Synovi tehdy bylo teprve deset.
Pohladil syna po hlavě a zeptal se ho:
„Tak komu fandíš, prcku?“ A syn povídá: „Turecký fotbal nesleduju.
Strašně málo se tam fakt hraje.“
A ten chlap povídá: „A do prdele!“
Bál se ho jako radiace.
Takže jak jsem říkal, zajdete si na zápas
a vidíte tam pravého gentlemana nebo pravou dámu,
jak nadávají jako dlaždiči.
To já prostě nedokážu. Opravdu.
Té heterosexuální dyslexie jsem si poprvé všiml v roce 1989, když mi bylo 19.
Teda ne 19. Bylo mi 16.
Šel jsem s kamarády na zápas Beşiktaşu.
Víte, jak se lidi chytnou a společně zpívají?
Stáli jsme takhle za brankou. Parta středoškoláků.
A tehdy mi poprvé došlo, že to není pro mě.
Začalo se zpívat.
„Bez milionu dolarů se klidně obejdu…“
Tak povídám: „Tak na to seru.“
Co to má být za sen?
Proč něco takového říkáte nahlas?
Bůh nás uslyší!
Ječte, že milion dolarů nechcete, a Bůh vám ho nikdy nedá.
Proč bych v 16 letech řval, že nechci milion dolarů?
A ještě s davem cizích lidí?
Máme úplně jiné sny.
Takový Ali Koç z Fenerbahçe taky volá, že milion dolarů nechce.
Protože ten má miliardy.
Nechce zchudnout na miliony.
Ale je divné, když chudí kluci zpívají, že nechtějí dolar.
Však jste švorc.
Řekl jsem „dolar“ místo „milionu“, že? Ani dolar nemají.
Lidi tam strašně nadávají.
A jelikož jsem „celebrita“, tak kamkoliv jdu…
Nebo spíš dřív. Teď už nikam nechodím.
Dřív když jsem před zápasy v Develi chodil na raki,
lidi mě tam rádi viděli a zpívali: „To je náš brácha Cem!
Zvedneme ho!
Náš brácha Cem!“
„Ale chlapi…“
„Jsi náš oblíbenej brácha Cem!“
Asi mě zvedli, aby mi vyměnili olej.
„Náš brácha Cem!“
„Ale no tak, chlapi!“
Vždyť je mi dvaapadesát.
Jestli mě má někdo takhle ochmatávat,
aspoň chci určit, kdo to udělá.
A příští týden už jsem tam nemohl.
Říkali by: „Tomu teploušovi se to líbí.
Vrátil se kvůli tomu.“
A ještě něco mě štve.
Řekněme, že prohrajeme.
Jako vždycky.
Jdu po tom prohraném zápase k autu a někdo zaječí: „3:0! Přinesls nám smůlu!“
Copak v tom týmu hraju jako útočník, nebo co?
Jsem jenom obyčejný fanoušek jako vy.
„Náš brácha Cem!“
Je to bída.
Ale oni se jen tak nedají.
Nemyslete si, že kvůli tomu, co povídám, by někdo přestal nadávat na zápasech.
Připomíná mi to jeden můj starý vtip.
Absolvent školy svatého Josefa povídá: „Nemluvte sprostě, čůráci!“
Tohle je podobné. Nedokážu to dobře vysvětlit.
A nikdo mi nevěří, že to takhle fakt vnímám,
protože sám mluvím sprostě.
Ale sprostá slova musí mít účel.
Když o někom mluvíte, dají se použít ze srandy.
Ale neječte na fotbalisty:
„Běž víc z boku, ty kreténe!
Natrhneme vám prdel!“
Je to snad nějaké pravidlo fotbalu?
Nestačí na výhru to, že dáte víc gólů?
„Natrhneme vám prdel!“
To se počítá zvlášť?
„Vyhráli jsme 4:0, ale nenatrhli jsme jim prdel.“ To se řeší?
Proč se teda musí nadávat?
Všechno je to pravda.
Omlouvám se, madam. Zdá se, že je vám to téma nepříjemné.
Slyšíte věci, co jste ještě nikdy neslyšela.
Počkat, to taky znělo neuctivě.
- Byly jste někdy na zápase? - Já?
Ne. Mluvím s těmi ženami za vámi. Kromě vás existujou i jiní lidé, víte?
Proč jste si vzala takového sobce?
„Já? On je tu i někdo další? Kde?“
- Byla jste někdy na zápase? - Ne.
Věřte mi, že by se vám to tam nelíbilo.
Je to děs, co se tam děje.
A nadávají i ženy. Urážejí konkrétní hráče.
„Šestko, já s tebou vyjebu!“
I když na to ani nemá výbavičku.
To slovo už nic neznamená.
Jak se říká, někteří lidé prostě nemají žádnou perspektivu.
Já na fotbalovém hřišti byl.
Je to trošku složitější,
ale většina hřišť je asi 100 metrů dlouhá a 45 metrů široká.
A nějaký chlap na hráče řve: „Běž víc zeširoka, kreténe!“
Vidíte vůbec to hřiště? Stál jste na něm někdy?
Z půlky k brance byste si nejradši zavolal taxíka.
A taxikář by ani neřekl, že je to moc krátká cesta.
Prý „běž“.
A ti hráči přitom mají takhle velká srdce.
Ale lidi si talentu neváží.
Přátelé, byl jsem na pár zápasech se synem ve Španělsku.
Občas si tam zajedeme.
Sledovali jsme zápas mezi Barcelonou a Valencií.
Bylo to jako sledovat kulečník.
Diváci to tam sledují takhle.
Olé!
Konečný stav byl 7:1.
Gól! Olé!
Žádné „tvoje matka je píča“.
Žádné „vyjebeme s váma“. Nic takového.
Prostě jenom starý dobrý fotbal. Já jsem zíral.
Ale u nás tohle prostě nejde napravit.
Tak jsem si řekl, že už na fotbal chodit nebudu.
Nelíbí se mi, když lidi řvou jako děcka, že někomu natrhnou prdel.
Tohle se ke chlapům nehodí.
A k ženám taky ne.
A proč tam vůbec myslí na věci týkající se sexu.
Asi jsem na to přišel. Já tyhle věci dělám doma.
Takže na to pak nemyslím u fotbalu.
Je to prostě fotbal. Gól, penalta, ofsajd…
Jebání si odbuďte doma a na fotbal pojďte až pak.
Tamty věci dělejte, když nejste na fotbale.
Je to prostě zvláštní. Fakt.
Řekl jsem, že tam chodit nebudu, ale zvukař našich filmů mě ukecal.
Levent řekl: „Pojeď s náma na fotbal, Ceme.
Jedeme do Portugalska na zápas Benficy v Lisabonu.
Zařídili jsme si charterový let pro naši elitní skupinu 100 lidí.“
A co znamená elita?
Elita znamená láska.
Říkal, že jde o elitní skupinu.
Řekl jsem mu, že jim to tam nechci kazit a že…
Já tohle prostě nemám rád.
Z těchhle chlapeckých skupinek jsem vyrostl hned po druhém stupni.
Ani můj syn to nemá rád, tak jsem odmítl.
Ale on povídá: „Ti lidi jsou smetánka, žádní chuligáni.“
Můj starší bratr a bratranec jeli taky, tak jsem se nechal přesvědčit.
Nebo spíš oklamat!
Dorazil jsem na letiště a vidím mého kamaráda producenta,
pak váženého režiséra reklam, pak básníka známého v literárních kruzích.
„Ty taky fandíš Fenerbahçe, Ceme?“
Nastoupili jsme do letadla… Teda ne, ještě na letišti…
Říkal jsem si, že je to fajn skupinka. To bylo teprve půl jedenácté.
Odlétali jsme ve dvanáct.
Všichni jsme se tam sešli. Dorazilo i pár podivínů.
Pár chlápků se šátkem na hlavě.
Hej, hej, hej.
A pak se ozve: „Tvoje matka je píča…“
A tehdy mi hned došlo, že jsem v hajzlu.
Nechtěl jsem jim kazit náladu ani být zapšklým dědkem skupiny.
Dali jsme si pár pivek a nastoupili do letadla. A to vám povím…
Do všeho tam mlátili. Ještě před odletem pilot hrozil,
že nás vysadí v Lüleburgazu.
Ještě jsme ani nevzlétli.
Do Lisabonu jsou to tak čtyři hodiny, ne?
No, to vy…
Čekali nás ještě čtyři hodiny letu. Letuška jim řekla, ať se posadí.
A oni na to: „Na sezení ti seru!“
Měli jste to vidět, jak nadávali a tak.
Podívejte, přátelé, já se snažím říct,
že mě kdysi učili, že sprostá slova nejsou to samé jako neúcta.
Sprostá slova najdete i ve slovníku, ne? No tak co?
Takže mám už fakt dost toho,
jak lidi říkají, že špatné vychování mají z filmů, telky, knih a tak.
Co to je za blbost? Nedává to smysl.
Na ulicích to vře. Před 16 lety jsem zažil něco ošklivého.
Hned ten den jsem bratrovi řekl,
že jsem měl špatný zážitek s taxikářem a že to povím na jevišti.
A on řekl: „To nedělej, chlape.
Lidi ti to nebudou věřit.
Budou si myslet, že sis něco vymyslel a něco upravil, aby to bylo vtipnější.
A ta historka je moc sprostá. Nebude se jim líbit.
Bude jim to celé připadat neuctivé.“
To bylo před 16 lety!
Dneska už to říct můžu.
Jo. Tohle si musíte poslechnout.
Lidi by na některé věci nejradši zapomněli.
Tehdy jsem si v Mecidiyeköy zavolal taxíka.
Tehdy jste ještě mohli mluvit turecky a taxíka sehnat.
Mohli jste mávnout a on zastavil. To jsou věci.
Povídám, že chci do Leventu. Řidič mě přivítal. Byl to milý kluk.
Zeptal se: „Poznáváte mě, pane?“
„Ne.“
„Jsem moc rád, že vás tady mám.
Mohl bych vás zavézt na naši stanici v Çeliktepe?“
Chtěl mě ukázat ostatním taxikářům.
Když na to tak tlačil, tak jsem na to kývnul.
„Ale jenom na chvilku, prosím.“
„Pane,“ řekl.
„Vy mě nepoznáváte, ale jsem kámoš zloděje Erkana,
se kterým jste chodil do školy v Gültepe.“
Takže jsme si byli blízcí.
Zloděj Erkan.
A ten řidič povídal:
„Oni vás tam zbožňujou. Prosím, jenom je pozdravíme a pojedeme.“
„Tak dobře, ale rychle.“
Fakticky se to stalo.
Seděl jsem vepředu vedle něho.
Řidič byl tady a ta jejich stanice tam.
Dupnul na brzdy a zaječel z okýnka:
„Brejloune!
Brejloune, vidíš, koho to mám v taxíku?
To je pan Cem! Ten ti nakope prdel!“
Co jsem provedl?
No co?
V Mecidiyeköy jsem mávl na taxíka
a jel v něm do pěkně drsné čtvrti.
Ale z jeho vyprávění to vypadalo, že jsem na něj mávl a řekl:
„Chci do Çeliktepe. Nakopu jim prdel!“
Co to má být? Já jenom chtěl jet domů.
Ječel na ty chlapy na stanici.
A byli to velcí a silní chlapi.
A ten „brejloun“…
Proti mně nikdo neřekl ani popel.
Brejloun takhle přišel k okýnku.
„Pane, kde jste k tomuhle kreténovi přišel?
Jeho matka dělá v bordelu.“
A já se tvářil takhle.
Jako by mi bylo 12 a sledoval jsem zápas na Wimbledonu.
Pořádně do sebe šili.
Fakticky. A to jsem nebyl žádný mladík. Bylo mi přes čtyřicet.
Nadávali si tři minuty.
Celé tři minuty!
A já úplně ztuhnul.
A pak se najednou udobřili.
Odvezl mě domů do Leventu.
A omluvil se mi.
Byl jsem doma sám a udělalo se mi zle.
Měl jsem pocit, že se potřebuju umýt.
Jako by mě znečistili.
Je to fakt neuvěřitelné.
Ten let si pořád pamatuju.
Pořád tam řvali: „Portugalsko!“
Vůbec se mi to nelíbilo.
Přistáli jsme v Portugalsku. A já portugalsky neumím.
A policajti si všimli, že má někdo rozseknutý obličej.
Kdo se to s kým popral?
Vždyť ještě ani nejsme na zápase. Ten měl být až později.
Policajt řekl: „Qué está pasando? Por qué están formando líos?“
„Neotvírej si na mě hubu!“
Koupil jsem si letenku a hned jsem letěl zpátky.
Smějete se, ale většina chlapů si říká, že by mě na žádný zápas nevzali.
To si myslíte. A já to chápu.
Ale tady už ani nejde o fotbal.
To pití…
To způsobuje všechno zlo.
Opilce nesnáším.
Lezou mi na nervy.
A je fuk, kdo to je. Hnusí se mi.
- Máte nějaký oblíbený drink, pane? - Whisky.
Pijete whisky?
- A dáma? - Ta se ráda přidá.
Vy se na mě zlobíte, madam? Proč nic neříkáte?
Udělala tohle.
To možná zabere na něj, ale na mě ne.
Tahle gesta můžou fungovat jenom na něj.
Na mě teda ne.
A vy pijete, hoši?
Nedělejte to.
Zrovna jsem telefonoval.
Alkohol je v Turecku stejně moc drahý.
No nemám pravdu?
Lidi si doma vyrábějí vlastní pálenku. Je to děs.
Vůbec to není jen tak.
Tají se ten typ alkoholu, co je na to potřeba.
Za poslední roky kolem toho byla spousta skandálů.
Domácí pálenka
je součástí naší kultury, to ano.
Ale lidi to dneska dělají, aby ušetřili.
To mi nepřijde správné.
Je to jeden z nejjasnějších problémů naší vlády.
Všechno ostatní je fajn.
Nechápu lidi, co si doma dělají raki.
Zvlášť když to udělají za den pomocí návodu na YouTube.
„Mehmete, ochutnej.“
„Stojím tady, Cengizi.“ „Aha.“
Víte?
Není to správné.
Vy máte rád whisky.
Pokud se neopijete až do němoty, tak si ji klidně pijte.
Ale opilce fakt nemám rád.
Lidi si myslí, že opilost přináší moudrost
a že se z nich po pár sklenkách stane nějaký opilý mudrc.
Mají silácké řeči. „Tvoje babka je kráva!“
Pokud jste velký mudrc, budete mudrc i v opilosti.
Pokud jste kretén, bude z vás opilý kretén.
Opilci jsou předvídatelní.
A jsou až moc upřímní.
Nedává to smysl.
„Já ti něco povím. Jsi pěknej kretén.“
Čemu tohle vůbec prospěje?
Stejně si to za pět minut rozmyslí.
„Promiň. To já jsem kretén.“
No ne?
Pořád se točíme v kruhu. S tebou pít nebudu.
Kdysi mi jeden starší chlap řekl skvělou příhodu.
Mně tehdy bylo teprve asi 19.
Takže to bylo před 33 lety.
Možná to znáte jako vtip, ale fakt se to stalo.
Líbí se mi, že věci, co jsme fakt prožili, se vyprávějí jako vtipy.
Takže seděli v autě a Ahmet povídá:
„Sinane, jestli jsi moc namol, můžu řídit já.“
A Sinan na to: „Ahmete, vždyť řídíš už teď.“
Tohle…
Je to fakt jedna z mých nejoblíbenějších historek.
Je výborná.
Nic ji nepřekoná.
A dodneška je to záhada.
Pořád nevíme, kdo tehdy vlastně řídil.
No není to úžasné?
Opilost je hrozná.
Ale národní drinky mám rád. Byl jste někdy ve Skotsku?
Aha. Doporučuju to. Zajeďte si tam se ženou.
Je to pěkný kulturní výlet.
Ve Skotsku jsem byl na tisíce let starých místech.
Nedávno jsem viděl něco neuvěřitelného.
Znáte herce Bülenta Şakraka?
Bože, lidem vážně hrabe.
I v tomhle chaosu se Bülentovi povedlo naplánovat dvoudenní volno přes svátek.
A když nastupoval na trajekt na Lesbos, v přístavu ho zahlédl paparazzi.
„Jedete na Lesbos, pane?“ A on se usmál.
A někdo napsal komentář: „Řeckej zrádce!“
Vždyť si jenom jede dát raki na Lesbu.
A ti blázni se chovají, jako by se dal k teroristům.
Ty spory mezi Turky a Řeky mě děsně štvou.
Jenom se bavíme a zpíváme…
Kde se tady sakra vzaly stíhačky?
„Ty tzatziki si nakonec nedám.“
Můžete se už rozhodnout, jestli jsme sousedi, nebo nepřátelé?
Z tolika akcí jsme museli odejít dřív.
Tak já už poběžím.
Chceme si vychutnat raki, ale vyhlížíme stíhačky.
Takže jsme jeli do Skotska. Dokonce jsme tam nosili kilty.
A lidem se na tom zase něco nelíbilo.
V novinách se psalo: „Nosili tam kilty!“
No a?
Chtějí vás za něco kritizovat,
ale nedochází jim, že to, co naznačují, se vás vůbec nijak nedotýká.
Je to zvláštní.
„Vy jste tam nosil kilt?“ „Jo.“
Proč bych se měl stydět? Co je na kiltech špatného?
Zvlášť ve Skotsku!
Tady tak 68 % publika nosí sukně nebo šaty.
Je to snad nějaká ostuda? Já to jejich pohoršení nechápu.
Nosili jsme tam kilty. Tak se jim říká.
A chodil jsem po památkách. S kamarádem.
„Nosili ve Skotsku kilty!“
Tam se to ani nepovažuje za něco zženštilého.
A Skotové rozhodně zženštilí nejsou.
Mně kilty přijdou drsnější než kalhoty.
Nic se pod nimi nenosí a ještě mají rozparek.
Nenechte se zmást tím vzorem. Co se týče mužnosti, je tohle drsnější.
Když se budete poměřovat s nějakým Skotem,
tak než si vůbec rozepnete pásek, Morgan už bude tady.
„Co je?“ „Nic, jen pokračuj.“
V naší kultuře máme ohledně pití takové rčení.
A to nás trochu zaslepuje.
Víte, co myslím? Znáte taková ta klišé?
Tohle je taky klišé.
Říká se: „Co mě nezabije, to mě posílí.“
Tak to určitě! Co to má vůbec znamenat, že vás to posílí?
Je to jenom taková hláška. Jak by vás to mohlo posílit?
Když po vás hodím oštěp…
„Nezabilo mě to, takže mě to posílilo!“
Co tě nezabije, to tě zmrzačí.
Takhle život prostě nefunguje. Nenechte se zmást vzletnými slovy.
„Co tě nezabije, to tě posílí.“
Tahle klišé na nás mají zvláštní vliv. Máme tendenci jim věřit.
I když vám někdo říká, ať si neděláte starosti, musíte se snažit.
V Turecku se říká: „Neřeš to. Do prdele s tím.“ Že jo?
I to vyžaduje úsilí.
Nemáte si dělat starosti, ale musíte se snažit.
Jak jako „do prdele s tím“? Už jen příprava zabere půl hodiny.
Zasmáli se jenom někteří,
takže je to tady asi ještě pořád tabu.
No jo.
Klidně už běžte, paní. Bude to jenom horší.
Bezstarostnost vyžaduje tolik práce.
I ohledně pití máme takové rčení.
„Propijeme se do krásy.“ Že jo?
Naletěli jsme na to.
„Propijeme se do krásy.“
A jakou to má úspěšnost? Tak jedno procento.
Kolik lidí je po pití vážně krásnějších?
Co se týče fyzické přitažlivosti…
Tohle já prostě neřeším.
Lidi o mně říkají:
„Dívejte na toho hnusáka s takovou krasavicí. K čertu s ním!“
Proč bych měl být tak hezký jako ona? Vypadám snad jako žena?
Musím být stejně atraktivní?
Musím mít stejně velké rty?
Pevná prsa, dlouhé nohy a tak?
Co je to za blbost?
Je to fakt zvláštní.
„Taková krasavice s takovým hnusákem.“
No a? „Je hezčí.“ A co jako?
Mám v tom rozhovoru pokračovat?
„Ten je taky kus.
Vypadá ještě líp než ta holka.“
Takhle to má pokračovat?
Jednou jsem byl sám v restauraci.
Naprosto nepřekvapivě.
A najednou ke mně přišel jeden známý plastický chirurg.
Znáte to,
jak člověku nějaký boss v nočním klubu nabídne práci tím, že mu dá vizitku?
Tak on ke mně přišel, když jsem jedl, a zašeptal mi do ucha.
„Uši.“
Doporučil mi, abych si u něj nechal udělat uši.
Plastický chirurg mi dal svou vizitku.
Myslí si, že bych si ve svém věku měl nechat předělat uši.
To je ale vůl.
Každopádně jsem ho poslal pryč.
A asi o tři roky později jsem viděl článek o celebritách, co byly na plastice.
A byl jsem tam i já.
Že prý jsem si nechal udělat uši.
A jak moc?
V dětství mi uši odstávaly víc.
Ale teď v padesáti mám větší hlavu, takže možná odstávají o něco míň.
Jak jinak by to mohlo být?
Nechal jsem si je upravit, ale v téhle fázi jsem ho zastavil?
Protože mi došly peníze nebo něco?
Stahovali mi je blíž a já zakřičel: „Dost!
Musí mi zbýt dost na synovo školné!“
To, o čem teď budu mluvit, pro vás neplatí.
Ale na jednom vystoupení jsem řekl,
že plastická chirurgie je v posledních 10 letech hodně oblíbená.
A když jsem koukl na diváky, došlo mi, že právě z těch lidí si dělám srandu.
A někdo zavolal:
„Ceme, řekni ještě něco o tý gorile!
Udělej ještě tu pěknou imitaci.“
Chtěli změnit téma.
Vím, že většinou na plastiku chodí ženy.
Ale chlapi taky nejsou úplně nevinní. Někteří působí jako břichomluvecké loutky.
A na svou obranu lidi říkají:
„Na obličeji mi nic nedělali.“
Tak to říkají. „Dělali vám něco na obličeji, madam?“
„No…
jenom drobné úpravy.“
Hele, drobné úpravy možná stačí na opravu zadního nárazníku u auta.
Co na tu úpravu použili?
Bourací kladivo?
V dnešní době chodí lidi na takové operace opakovaně.
Za mých mladých let,
někdy v 80. letech, se za tím hodně jezdilo do Brazílie.
Brazílie byla v tomhle ohledu oblíbená
částečně kvůli načerno dělaným operacím, které by vám neudělali v USA.
Někdo chce zvláštní věci.
Normálně by to mělo být takhle: „Šlápl jsem na minu.
Chci zas do společnosti pomocí rekonstrukční chirurgie.“
Ale tohle je jiné.
To, co říkám, je podle některých lidí body shaming.
„Styďte se! Ty drobné zákroky lidem dodávají sebevědomí!
Proč se jim vysmíváte?“
Ale těmhle lidem já se nevysmívám.
Vysmívám se těm šílencům.
Chápu lidi, co jen chtějí zapadnout a stačí jim jen drobné zákroky.
Ale někteří se podívají do katalogu a řeknou:
„Vidíte tuhle opičí prdel?
Tu mi dejte na rty.“
A my si z toho nesmíme dělat srandu?
Nemůžeme se zasmát lidem, co si nepochopitelně změní vzhled?
Zvlášť když prochází i taková ošklivost jako u mě?
Víte, co se říkalo…
Jakže to bylo?
Děláme rozhodnutí…
Jakže se to říkalo?
„Urazili byste tím Boha.“
Starší to potvrdí.
Když se někomu nelíbilo, jak vypadá… „Nelíbí se mi můj nos.“
„To neříkej. Urazíš Boha.“
Ale dneska?
Nikdo už neřeší, že by se Bůh mohl urazit.
Dneska řeknete: „Chci facelift.“
„Ale co Bůh?“ „Ten se neurazí.
Stejně v zácpách neoprávněně používám výstražná světla.
Jestli Boha neurazí to, tak už nic.“
Všichni si nechávají něco udělat.
A někteří lidi jsou pak smutní, když už je nikdo nepozná.
Jeden kamarád mi řekl: „Jak to, že mě nepoznáváš?“
„No, ty vole!
Ani vlastní matka už tě nepozná.
Ani smrt tě nepozná.
Jsi nesmrtelný.“
Smrtka přijde s kosou a zahlásí: „Paní Aynur?
Madam, váš čas už vypršel. Dobrý den. Paní Aynur?“
„To jsem já.“
„To si děláte prdel. Fakticky?
Co jste to provedla, madam?
Nechala jste si udělat facelift. Máte zvětšené rty.
Prsní implantáty.
A pysky. I tam dole?
Napíšu prostě čtyři pysky.
Tak jo.
Drobné úpravy, jasně.“
Drobné úpravy většinou znamenají, že ten člověk hledá komplice.
Dámy, když vám kamarádka začne doporučovat zákrok na vyhlazení vrásek,
tak víte, co čekat.
„Nech si to udělat, holka.“
„Proč?“ „Já už na tom byla.“
„A co já s tím?“ „Prostě na to běž.“
Vydala se na takovou cestu a nechce po ní jít sama.
V soudný den v tom nechce být sama.
Chlap řekne: „Co to? Urazily jste Boha!“
„Ale je nás spousta.“
Tak proto.
„Nechala jste si toho udělat hodně, madam. Bůh se bude hodně zlobit.
No jo. Takže tohle, tamto… Liposukce.
Projděte se, mrknu na zadnici.
A jeje.
To mu vadí nejvíc.
Tohle ho nejvíc uráží.“
Zeptám se vás jako kamarád…
Promiňte, dámy.
Ptám se úplně vážně. Promyslete si to.
Proč by si někdo nechal operovat zadnici?
Nemyslím to zle.
Je mi dvaapadesát let.
Vlastní zadek jsem viděl nanejvýš jednou v životě.
Kdybyste přede mě postavili deset zadnic
a řekli, ať najdu tu svou,
fakt bych neměl šanci.
Řekl bych: „Možná tahle.“
Jsou zadky součástí naší identity?
Obličej…
Tam jde o sebedůvěru, že jo?
Obličej je nejvýraznější část lidského těla.
V podstatě tvoří lidskou identitu.
Podle obličeje nás lidi poznávají. Obličej máme na průkazech.
Obličejem se prokazujeme bezpečnostním složkám.
Takže nechat si upravit obličej…
To asi spadá do té kategorie, o které jsme mluvili.
Je pochopitelné, že někdo chce svůj obličej zkrášlit.
Ale proč byste si nechali operovat zadek?
No proč?
Co od své zadnice vlastně potřebujete?
Hele, poslouchejte.
Teď zrovna sedím. Moje zadnice plní účel.
A když se mi nebude sedět pohodlně, jako první mě napadne,
že si tam dám ještě jeden polštářek.
Proč bych si ten polštář dával na zadek místo na to křeslo?
Z logistického hlediska to nedává žádný smysl.
Ale lidi řeknou:
„Nekritizujte. Podívejte, jak jí ta operace vrátila sebevědomí.“
Pokud si kvůli sebevědomí musíte nechat operovat zadnici,
tak je vaše sebevědomí vážně v prdeli.
Ale fakt.
Přátelé, lidi už dvě století říkají, že ženy jsou víc než jen těla.
„Ženství je identita, osobnost.
Velká média berou ženy jako zboží.
Dělají z žen sexuální objekty v reklamních kampaních.“
Bla, bla, bla. Už dvě stě let!
V dětství, mládí i dospělosti jsme to pořád poslouchali.
„Jasně. Dělají z žen objekty…“
A co se stalo pak?
Teď všechny dávají svou zadnici na TikTok.
Natáčí si vlastní zadky, aby je mohly ukazovat lidem.
Copak vás k tomu nutí ta velká média?
Vlezou k vám domů
a zašeptají: „Natoč si zadnici.“
„Ale já hraju na kytaru.“ „To je fuk. Ukaž řiť.“
Mě tohle vede k přesvědčení,
že se lidi soustředí na určité části svého těla,
protože zrovna s těmi spojují svou identitu.
Takže čtvrtá vlna feminismu
má slogan „Moje řiťka, moje volba“.
Tohle je věda.
Tohle je sofistikovaný vtip.
Tak moc nejančete, vidláci.
Chudí lidé dneska nesmějí nic.
Dělám si srandu, jen se smějte.
Kdysi jsem byl na jedné akci a… Já nikdy nebalím ženy. Fakt.
Co se chechtáte?
Opravdu. Nikdy ženy nebalím.
Kdo mě zná, může to potvrdit.
Vážně, madam. Nikdy. Povězte, jak takové balení vypadá?
Vyžaduje to úsilí.
Trochu manipulace a tak. V podstatě je to práce.
Na to já nemám čas. Další den mám představení.
Jestli někdy někdo viděl, jak balím ženy, tak se ozvěte!
Tohle bude i nahrané.
Jen si mě představte, jak říkám: „Nazdárek. Jo, filmy G.O.R.A., A.R.O.G.
Můžeme se dál smát u mě doma.“
To já bych nedělal. Přijde mi to hloupé.
A vždycky mi to tak přišlo, už v mládí.
Stál jsem tehdy s drinkem vedle jedné ženy.
Vypadala jako takový ten nezávislý typ.
Vůbec jsem ji neznal. Jenom jsme stáli vedle sebe.
A ona povídá:
„Líbí se ti?
Líbí se ti?“ řekla.
To je dost neurčitá otázka, ne?
„Pardon? Co tím myslíte?“
Trošku změnila téma a řekla: „Moje kalhoty.
Ca na ně říkáš?“
Měly docela specifický styl.
Měly vysoký pas, kolem boků byly těsné
a měly nějaký batikovaný vzor.
Tak povídám, že jsou fajn.
A ona řekla: „V těch chodím na lov.
Ty si beru, když jdu lovit.“
A já na to: „Ale já teď nemám lovnou sezónu.
Fakticky.
Mě jste měla lovit v září jako kachny.“
Ale ona byla sebevědomá a řekla:
„Nech těch fórů a mluv na rovinu. Nelíbí se ti můj zadek?“
No není to smutné?
Kdybych něco jen trošku podobného řekl já,
hned by si pro mě přijeli policajti.
Propíraly by mě v pořadech pro ženy.
„Soudí lidi podle zadku.
A kamarádí se s násilníkem Ozanem Güvenem.“ Nedali by mi pokoj.
Vážně.
„Neúčastnil se protestů v Gezi, i když mu to nakázali.“
Pořád něco, víte? V tomhle si muži a ženy nejsou rovní.
Ona si jako žena může říkat, co chce. „Nelíbí se ti můj zadek?“
Ze slušnosti jsem odpověděl: „Zadek máte moc pěkný.
Ale má jednu nevýhodu.
Je na vás.
To je ten problém.
Je fakt škoda,
že ať jde kamkoli, vy tam jdete taky.
To se mi na tom zadku nelíbí.
Ale kdybych ho mohl dostat samostatně,
tak ho pak umyju a zítra vám ho donesu.“
Koledovala si o to.
Když mluvíte jenom o svém zadku, tak musíte čekat kritiku.
No ne?
Tyhle úpravy těla jsou ve skutečnosti staromódní.
A chlapi taky blázní. Viděl jsem ve zprávách nový trend.
Nezlobte se, jestli jste to podstoupili, ale musím to říct.
Zvětšení pro pány.
Hele, vidláci o tom vědí.
Je to absurdní. Píchnou vám nějakou tekutinu…
Asi něco na bázi silikonu.
Píchnou vám to do penisu. Bože můj.
Za ta léta se o tom tolik mluvilo.
O co vám jde, hergot?
Klidně si ho prodlužte na šest metrů.
Co vlastně chcete?
Chcete ho v zimě nosit jako šálu?
Lidi jsou někdy děsně primitivní.
Připomínají mi tím Aztéky a Maye.
Nebo ty africké kmeny, co ještě existují. Jak nosí takové ty talířky ve rtech.
Nebo barmské ženy s těmi kruhy na krku.
Nebo africké muže, co chodí s tykvemi na penisu.
Mně to všechno přijde stejné.
Úpravy těla nejsou nic nového. Naopak jsou spíš staromódní.
Po několika faceliftech žena řekne: „Díky, doktore. Je to nádhera.
Stačí pár paliček na bubny a můžu založit kapelu.“
Mají tu kůži napnutou jako buben. A myslí si, že jim to sluší.
Já to nechápu.
Dneska už se vůbec nemluví o tom, jakou má kdo osobnost.
Je to úplně jiné, než co se vždycky psalo v literatuře.
To se teda povedlo. Nemám slov.
Kašlem si žádný soucit nevysloužíte.
Co byla vaše minulá práce?
Víte, co je jedna z úplně prvních úprav těla,
kterou lidi většinou podstupují?
Zvětšení rtů!
Rty a tak.
No, to není ono.
Tetování.
Já žádné tetování nemám.
Ale někteří lidé…
Jedna žena v publiku kdysi zvolala:
„Mám tetování někde, kde ho nikdo neuvidí.“
Co to má být? Všem nám hned došlo, co myslí.
Roztáhnete nohy a uvidíte tam nápis „příjem zboží“.
Má to být tajemství, ale hnedka ho vykecá.
Ta žena jsem byla já.
To jenom dokazuje, že si nic nevymýšlím.
Mluvili jsme o tom spolu, že jo?
Byla jste ve třetí řadě.
Vidíte? Jsem poctivý komik.
Dokážete, že to tetování existuje?
Můžete prozradit, kde přesně je?
Můžete ho ukázat na kameru.
A co tam máte napsáno?
Mám ho na boku.
Na boku, jo?
Byl jsem blízko.
Máte ho na jedné půlce?
- Co tam máte napsáno? - Nic.
- Co? - Je to jenom takový tvar.
Tvar?
Směrová šipka?
No…
Nejenže vždycky říkám pravdu, dokonce jsem to i pravdivě odhadl.
Tak ať vám slouží.
Já žádné nemám. Hercům se to nedoporučuje.
Ale hodně mých kamarádů mezi herci je má, protože dneska už jdou schovat mejkapem.
Když jsem byl mladší, tak vedle osobností
patřily mezi nejoblíbenější tetování fráze v latině.
Víte, co myslím?
Třeba „carpe diem“.
Nebo „tutto passa“, tedy „všechno jednou pomine“.
Byly děsně oblíbené.
A taky čárové kódy.
Jsou tajemné a odkazují na sci-fi. Jako ve filmu Gattaca. Čárový kód na krku.
„Jak to jde?“ „V pohodě, chlape.“
Ale když vám ho naskenujou v obchodě, ukáže se, že je to kód pracího prášku.
Nebo krému Nivea.
Že jo?
Nebo Dr. Oetker.
S vanilkovou příchutí. Co vy, máte nějaké tetování?
Kdo má nějaké neobvyklé?
- Vy? A jaké? - Mám vytetovaný symbol „X“.
Já mám Rea.
- Rea? - Jo.
Takže vaše tělo je taková obřadní síň. No teda.
- A co přesně? Reovo oko? - Jo.
Reovo oko. Jasně, už vím.
Bože dobrý.
Přijde mi… Neberte to osobně.
Představte si, že si to rozdáváte se ženou, jste nahatí…
Otočíte ji a uvidíte Rea!
Leknete se, ne?
Je to úplně jiné než milování s normální osobou.
Má na zádech Rea.
To člověka pořádně vyděsí, no ne?
Uvidíte tam velkými písmeny psanou frázi v latině o náboženském rituálu…
Radši si vyberte něco jednoduchého.
Můj kamarád má vtipné tetování.
Má tam:
„I will never forge.“
Chybí tam téčko.
Prostě…
Jak můžete…
Jak můžete zapomenout
podstatu svého sdělení, zatímco ho píšete?
„Nikdy nezapome…“
Co je sakra „I will never forge“?
Bože, bože.
Někdo si nechá vytetovat jména svých dětí. „İlknur! Aynur!“
Aby nezapomněl.
Mám kamaráda s přezdívkou Fousáč.
Když se Fousáč zamiluje,
hned si všude nechá vytetovat jméno té ženy.
„Şükran.“ Má ho vytetované všude.
„Vezmu si Şükran.“
Ale nemusíš si to vytetovat na čelo, ty vole.
A jakmile se rozvedli, předělal to jméno na symbol Batmana.
A ženil se podruhé a hned měl po celém těle „Melis“.
„Melis navždy.“
Melis taky nakonec předělal na Batmana.
Teď už by nemohl chodit s nikým jiným než s Batmanem.
Na žádné jiné tetování už nemá místo.
Prý už se mu nikdo nelíbí. No bodejť, když už nemá místo.
Spousta tetování se nějak podělá.
Tupac kdysi řekl jednu slavnou větu.
Nebo to byla písnička?
„Only God can judge me.“
Slyšeli jste to? Je to známé.
„Only God can judge me.“
Nejsem žádný teolog, ale mně osobně se zdá,
že je ta věta z náboženského hlediska problematická.
Protože lingvisticky…
Většina těch slov je v pořádku. „Only God judge me.“ Dobře.
Říká, že soudit ho bude jenom Bůh. To je silná myšlenka.
Odkazuje se na svou víru.
Ale to „can“ nebo „able to“…
To mi tam moc nesedí.
Mluví přece o všemocném Bohu.
Slovem „can“ ho dost shazuje.
Nemyslíte? Vždyť…
„Jenom Bůh mě může soudit. Dovoluju mu to. You can judge me.“
Je to dětinské. „Only God judge me.“ To je v pořádku.
Ale „only God can judge me“, to se mi nezdá.
Jeden můj kamarád herec je oddaný muslim.
V mládí si nechal udělat tetování, ale pak si ho asi nechal odstranit.
Stálo tam: „Only Allah can judge me.“
Šel o krok dál.
No…
Jak to chcete vysvětlovat u posledního soudu?
„Zdravíčko. Jsem mrtvý.
Only Allah can judge me.“
„Co to meleš?“
„Alláh mě může soudit.“
„Vážně? No nepovídej.
No teda. Počkej tady chvilku.
A vy, madam, dřepněte si zadkem do té horké lávy. Jo, takhle.
Pojď sem.
Co to mělo být s tím Alláhem?“
„Tupac.“ „Jo? Ten je tady taky.
Je nabodnutý na kůlu. A co s ním?
Napsal jsi tam ‚can‘, jo?
Zbláznil ses? Však Bůh tě vážně soudí. Kam na to vůbec chodíte, vy podivíni?“
„Myslel jsem to dobře…
Fakt jsem to myslel dobře. Povíte mu to?
Nic ve zlém. Bůh mě může soudit, no.
Chtěl jsem si to nechat odstranit, ale nedožil jsem se toho.
Povíte mu to? Nebude s tím tady problém?“
„Jsi v prdeli.
Roztrhají tě.“
„Zeptal byste se, prosím? Myslel jsem to dobře.“
„Tak počkej.
No, víte…
Jo, něco jako u Tupaca…
‚Only God can judge me‘, ale on tam má ‚Alláh‘.
Jasně.
To jsem mu říkal.
Jasně. Dobře, můj pane.
Synu.
Momentík. Povídej.“
„Já dal na Instagram fotku raki.“
„Jdi někam. To teď nemůžu řešit.
Synu, ptal jsem se na tvůj případ.
Allah already judged you.
Tetování je hřích.“
Dobrou noc, přátelé!