Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
CEM YILMAZ: CMXXIV
Igen!
Sziasztok!
Az állami tévében fogok játszani.
Az egy biztos hely.
Üdv, barátaim!
Az előadás címe CMXXIV.
Ahogy itt is láthatjátok.
Hadd magyarázzam el, mit jelent!
Azért CM 24 a neve, mert 2024-ben kezdtem el turnézni ezzel az esttel.
És hogy miért írjuk római számokkal?
Az illuminátusok akarták.
A „24”-et a „CM” elé akartam tenni,
de az irreális elvárásokat ébreszthetne.
Nevessen csak, asszonyom!
Folyton azt hallom:
„Mit szeretnek benne a nők?”
Most már világos, ugye?
Csak annyit mondok,
nem kell sokáig keresgélniük, hogy megtalálják.
Barátaim, régóta nyomom a stand-upot.
Sacc per kábé 30 éve.
Az elvárás nagy, az erkölcsi mércém alacsony.
Apám azt mondta:
„Fiam, kaotikus a helyzet. Vigyázz, kit engedsz be!”
Apám így gondolkodik.
Mintha a 12 éves fiát küldené munkába. „Vigyázz, kit engedsz be!” Ugyan!
A rajongóim a többiek felett állnak,
de az elvárásaik is nagyok. Minden alkalommal.
Az a hír járja,
hogy Cem Yilmaz megbuggyant. Ugye mindenki hallotta?
„Meghülyült.” „Meggárgyult.”
„Remélem, ma láthatjuk, ahogy kiborul.”
Amíg nem tűnök fel a Survivor című műsorban…
még van remény.
Ha már a földön kúszom egy darabka kekszért,
akkor joggal gondolhatjátok, hogy valami nincs rendben.
Mivel csúf időket élünk,
mindenkit figyelmeztetnék, hogy ne essünk az érzéketlenség csapdájába.
Ezek a csúf idők érzéketlenséget szülnek.
Én is megjártam.
Ebben az országban már akkor érzéketlenséggel vádolhatnak,
ha kicsit később kelsz fel.
Tegyük fel, hogy tűz üt ki az Égei-tengernél délelőtt fél 11-kor!
Ha én csak 11-kor kelek fel, lecsesznek, hogy miért nem posztolok már róla.
Dehát aludtam! Nem csináltam semmit!
Az igazak álmát aludtam, basszus!
És a mi szakmánkban nincsenek barátok vagy támogatók.
Most találkoztam a bátyámmal.
Ő és Zafer képviselik a humoristák új nemzedékét.
Láttátok már a műsorukat?
Élőben tolják. Jegyet kell venni, meg ilyesmi.
Szinte ingyen van. Csak 50 líra!
Ez a legnagyobb poén benne.
Mondtam a tesómnak, izgulok a mai felvétel miatt.
Erre ő: „Majd beugrunk, ha nagyon megakadsz.”
Csakhogy akkor mindenki visszakérné a 4000 lírás jegy árát.
A fiam nagyon édes dolgokat mondott nekem idén.
Most 13 éves. Azt mondta: „Sok sikert az új évadhoz, apa!
Jó európai turnét kívánok! Hallottam, 20 fellépésed lesz.”
Tudta a pontos számot.
Az amerikai turnét is vágta, mindent tudott.
Gondolom, alaposan utánajártak az anyjával, hogy megkopaszthassanak.
Szívás, mi?
De ezzel nem viccelek, mert berágnak a népek.
Voltak poénjaim a gyerektartás kapcsán.
De csomóan kiakadtak: „Hogy mer ezzel viccelni?”
De ha fizetek érte, poénkodhatok vele.
Jogdíjat fizetek azokért a poénokért.
És higgyétek el, jó poénok voltak!
Megkérdezték, fizetek-e tartásdíjat, mire én: „Ez váltságdíj, nem tartásdíj!”
Átment a poén?
Elváltam.
Mennyi ideje is? Már vagy 13 éve.
De máig zavarba jövök, ha párokat látok.
A legjobbakat, de én tök boldog vagyok szingliként!
Ti egy pár vagytok, ugye? Mióta?
- Tizenegy éve. - Tizenegy? Van gyerek?
- Kettő. - Isten áldja őket!
Legyen boldog és csodás életük!
Tizenegy év? Akkor úgy 10 éve lehetnek hosszabbak a vécézések.
Az első évben kezdődik. Candy Crush, meg ilyesmi.
Az első év után egyre tovább vécézünk.
„Drágám!” „Anyád a drágád!”
Igaz?
Rémlik, csajszi?
Dohányzol, testvérem?
Nagyon vigyázzunk, ha a vécén ülve dohányzunk!
Van egy résnyi kis hely elöl.
Cigizés közben pedig abba a kis résbe hamuzunk.
Na, egyszer majdnem megbillogoztam magam.
A mindenit!
Csodálom, hogy egyesek még együtt vannak. Őszintén meglep.
Hiszen folyton dühösek vagyunk egymásra.
A nők és a férfiak ki nem állhatják egymást.
Állítólag toxikusak a poénjaim. Sőt, nőgyűlölők!
„Toxikus poénok… Patriarkális dumák és toxikus viccek!”
Élnek-halnak a „toxikus” szóért!
De mi a fenét jelent?
Mindig férfiakra mondják. „Toxikus férfi!”
Törökül ez a „jóllakott” és a „fasz” szavak összetétele.
Szóval, ha egy török férfit toxikusnak nevezel,
kizárt, hogy sértve érezze magát.
„Ercan, toxikus vagy!”
„Nos, hát…
hála az égnek!
Igyekszem jóllakatni.
Elvégre nem most jöttem vissza a frontról.”
Mindent toxikusnak bélyegeznek.
Ha nem utálod magad, nárcisztikusnak hívnak.
Szingli vagyok. Tényleg.
Jól elvagyok otthon.
Ha te érsz haza,
megkérdezik: „Mi volt a legviccesebb? Tetszett?”
Amikor én érek haza, ledobom a gatyám, és flangálok.
Megnézem a John Wick 1-et, a John Wick 2-t, a 3-at, a 4-et…
Nagyon rég voltam utoljára nővel.
Nem utálom őket, de nem könnyű velük.
Vannak itt friss párok? Akiknek még új az élmény?
Ki vele! Hogy tartjátok fenn az érdeklődést?
Nagyon kíváncsi vagyok rá. Az én koromban nem megy.
Ha összejövök egy 38 évessel,
azt mondják, találtam egy fiatal szeretőt.
Harmincnyolc! Az már a halálos ágyán van, bakker!
A nők nem értik a kérdéseket.
„Mihez kezdenék nélküled?” Ezt romantikusnak találják.
Pedig komolyan kérdezem. Miket csinálhatnék?
Ja.
„Mivel érdemeltelek ki?” Erre elolvadnak.
Nem, ez egy komoly kérdés. Mi a faszt tettem, hogy ezt érdemlem?
Kiábrándítottalak titeket? Akkor jó!
Elváltam. Van egy fiam. Nagyon boldog vagyok.
Ezen a nyáron sok időt töltöttem a fiammal.
Kamasz, szóval szívesen lóg a felnőttekkel.
Új szlenget tanul, új dolgokat próbál ki.
Eszembe jutott, hogy milyen jól éreztük magunkat.
Aztán történt valami, amire sosem számítottam volna.
Arra gondoltam, hogy sokat szórakoztatom, és még fogom is.
Ami azért sok pénzbe fáj.
De vajon ő fog-e gondoskodni rólam a jövőben?
Bennetek ez nem szokott felmerülni?
„Lehetne orvos, hogy a tenyerén hordozzon!”
Régebben nem így gondolkodtam,
de lassan eljutottam idáig.
Rákérdeztem. „Figyelj, jól elvagyunk!
Ha a nagybátyáddal majd megöregszünk,
a gondunkat fogod viselni?”
Mire a fiam: „Ha nagyon rászorultok.”
A kis szarházi benedvesítené a szánkat, miközben haldoklunk.
Bárcsak tudna szájról olvasni!
„Török Katonák Alapítványa.
Török Oktatási Egyesület.” Pontosan.
Mindent rájuk fogok hagyni.
Ő meg az anyja meg egy uborkát talál a végrendeletemben.
A szemem sem fog rebbenni. Vér a véremből! Tudjátok, mit művelt?
Ismeritek a „Celebrity Net Worth” nevű weboldalt?
Nem? Akkor reklámozom kicsit!
A Celebrity Net Worthön hasznos infók vannak.
Például, hogy mennyi pénze van a népeknek.
„Mekkora Michael Jackson vagyona?” „Két és fél milliárd dollár.”
„Mennyit keres Céline Dion?” Fent van rajta.
Odajön a fiam, és azt mondja:
„Apa, rád kerestünk a Celebrity Net Worthön.”
Vér a véremből.
„De miért?”
Rám keresett a barátaival.
„Apa, rád kerestünk. Van 20 millió dollárod.”
Lehozott az életről.
Vagy a weboldal nem heverte ki az Y2K-t,
vagy egy másik humoristára kerestek rá.
„Meghibbantál? Persze, itt van a zsebemben.”
Aztán leesett, hogy azért ez sok pénz. „Anyád ismeri ezt az oldalt?”
Rákérdeztem.
Hihetetlen, hogy együtt vagytok.
Mert őszinte leszek,
az emberek manapság megvetik egymást.
Ellenségeskednek a nők és a férfiak, az alkalmazottak és a munkaadók.
Az embereknek nagyon elegük van egymásból.
És ha ehhez hozzávesszük a többit is…
Ha az ember kicsit önmagára koncentrál, már egyből érzéketlennek tartják.
Mert minden pillanatban új téma jön elő.
Annyi mindenről kéne beszélni. Teljesen elkedvetlenít.
És zavar, hogy mindezek ellenére jelentéktelen témák kerülnek előtérbe.
A minap az volt a sláger,
hogy a mesterséges intelligencia elveszi a munkánkat.
Milyen munkát?
Törökországban 30%-os a munkanélküliségi ráta.
Még az MI-nek is kell legalább egy rokon, hogy beajánlja.
„Mutass be egy router barátodnak!”
Most komolyan, ki tart attól, hogy leváltja az MI?
Én ugyan nem. Ti igen?
Rátok férne egy alvás.
Kedd van. Tudjátok, hogy néztek ki?
„Basszus, Cem! Jöjjön a poén, ne nyúzz minket!”
Az MI fog irányítani bennünket. De nem az intelligenciától félünk.
Mindig is az volt a módi,
hogy intelligens és szorgalmas emberek uralkodtak a többi felett.
Vagy gonosz szándékkal, vagy nem.
Mi meg passzívan tűrjük.
Meglep, hogy meg vagyunk lepve.
A puskapor feltalálója előnyre tett szert.
A gőzgép feltalálása elvezetett az ipari forradalomhoz.
Az MI atyjai viszont velünk zsonglőrködnek.
Miért vagytok meglepve? „A mesterséges intelligencia lesz az úr.”
Tehát a sima nem zavar, csak ha mesterséges?
Láttam egy nőt a tévében az MI-ről beszélni.
Csak a mesterséges része miatt aggódik.
„Az MI mindenki munkáját el fogja venni.”
Felfújt száj, mellimplantátum, brazil fenékemelés…
De jaj, az MI leigáz minket!
Mondja a nő, aki már inkább mű, mint igazi!
Mit izgat?
És miért kell mindig ez a színpadias túlzás?
„Mit tesz velünk az MI?”
Még arra sem jöttünk rá, hogy működik ez a narancs öngyújtó!
Hagyjuk az MI-t! Ezt megfejtette már valaki? Ha igen, ki vele!
Ezt! Hogy kerül az otthonunkba?
Vett valaki valaha ilyet?
Hogyan jut be az otthonunkba?
Istenre esküszöm! Van otthon 20 Dupontom, meg egy ilyen.
Van egy kék testvére is.
Szerintem élnek. Kislattyognak a gyárból friss levegőt szívni.
Még ezt sem értjük!
Biztos valami lehallgató eszköz.
Egyszer majd jól kibasz velünk.
Nagyon együttérzek az emberekkel.
Empátia nélkül nincs stand-up.
A mi népünk pedig egyébként is megérdemli az empátiát.
A törökök többsége jó ember.
De az együttérzésnek is vége szakad, amint megnézünk egy utcai interjút.
Kiábrándító. Gyakran bírálnak emiatt.
„Ki sem teszi a lábát, nem látja, hogyan él az átlag.”
Késeljenek meg Fikirtepében, hogy jót nevethessetek?
Dosztojevszkijnek sincs dohányboltja Esenyurtban!
Huszonöt éve nem sétáltam az utcán!
Gyerekkoromban is csak elvétve.
De ismerem a népemet.
A törökök nem foglalkoznak önmagukkal, meg hogy mi megy körülöttük.
A nagy dolgokra koncentrálnak! „Összeesküdtek Törökország ellen!”
Ezen a hangon. „Nem is volt holdra szállás.” Baszod, dehogynem.
A minap valaki azt mondta,
hogy meghalt az egyik Rothschild.
„Meghalt egy Rothschild! Remélem, pokolra jut.”
Mondta a sariyeri árnyékolós.
Mit ártottak neked a Rotschildok?
Árnyékolót rendeltek, és nem fizettek ki? Vagy mit?
A törökök mindig ezekkel vannak elfoglalva.
Így nem marad idejük önmagukra.
Már régóta ismeritek a közösségi médiát.
Én lejöttem róla. Már nem élek vele.
Azt kérdezik Instán: „Miért tiltottad le a kommenteket?”
Mert már kezdtem beleőrülni. Folyton törpéket mutat az Instagram.
Nem tudom, hogy a helyzetem vagy az algoritmus miatt,
de állandóan törpéket látok. Miért?
Komolyan, nem is tudtam, hogy ennyien vannak!
Fiatalabb koromban csak heten voltak.
Erre most van házas törpe, gerelyhajító törpe,
táncoló törpecsalád, minden!
Azt mondták, törjem be az algoritmust. Mondom, jó, brazil seggeket fogok nézni.
Hogy megdolgozzam az algoritmust. És minden eszköz szinkronizálva van.
Ha ráunsz az instás törpékre, megnyitod a Spotifyt.
És mit játszik? Yalint.
Ezt odafent már nem fogják érteni.
Mert onnan nem látják.
Szóval tele lett a tököm.
Önmagamra akartam fókuszálni.
És van az az elképzelés, hogy az ember a munkájának szenteli magát.
Ezt választottam. Meg az egészséges életmódot. Mert van egy kis ödémám.
Lehoztak az életről.
Az évad elején elmentem egy kivizsgálásra, hogy kiderüljön, minden oké-e.
Azt mondja az orvos:
„Kezdjük a legelején: tegye le a piát!”
Mire én: „Nem is iszom annyit!” „Láttam az Instagramon!”
Mindenki azt hiszi, sokat iszunk. Fura, de mindegy.
Azt is mondta, hogy aludjak többet. Ajánlott egy alkalmazást.
Ez az alkalmazás…
Ez nemcsak a telefonra, hanem az órára is kell.
Ismeritek az alvássegítő alkalmazásokat?
Egy kurva kérdést nem teszek fel nektek többet!
Nem ismeritek őket? Listázzák az alvási eseményeinket.
„Köhögés hajnali kettőkor. Légzési nehézség háromkor.”
Nem éltek ilyenekkel?
A közönség minden tagja segélyből él?
„Cem, mi álmodni sem merünk ilyenekről!”
„Nem lélegzett. Átfordult. Köhögött.
Háromkor fingott.
Jelentsük az Apple-nek?” Ilyenek.
Számomra ez magánügy.
Könnyítés helyett csak megfosztott a magánéletemtől.
Uram! A házasságokban is ez megy?
Reggel jelentik, hogy ki fingott, ki nem, ki böfögött?
Erről még a házastársunkkal sem beszélünk!
De mivel minden eszköz szinkronizálva van…
Az óra csipog, és beszámol az éjszakai történésekről.
Nem mindenről, persze.
„Tegnap esti jelentés: 3:16-kor fingott.” Jó, kösz, vettem.
Felkapod a tabletet, ami szintén csipog. „Haver, most mondta az óra,
hogy négy körül fingottál.”
Mi lesz ennek a vége?
Leülök a géphez dolgozni, és majd rám szól, hogy tudja, mi történt?
„Te is a fingással jössz?” „Nem, de vannak videóim…”
Megáll az ész!
Pedig csak egy kis ödéma miatt mentem orvoshoz!
Ezért hagytam ott a közösségi médiát. Mi értelme van egyáltalán?
Már herótunk van a sminkbemutatóktól meg a seggrázástól.
Mostanra már csak megtanultatok sminkelni, nem?
Az ég szerelmére! Mi lehet benne annyira bonyolult?
„Látjátok? Így. És így.”
Ötvenkét éves, profi férfiként… Egyetértesz, nem?
Mi magasról teszünk rá. Akkor a nőket mit izgatja?
„Így kontúrozok.”
Még soha nem mondtam azt, miután ránéztem egy nőre, hogy:
„A kurva életbe, imádom, ahogy kontúrozott! Beszarás!”
Miért feccölnek bele annyi energiát?
De megtanultátok, ugye?
Látom ám!
A sok oktatóvideó után ennyire jutottál? Basszus.
Jaj, édesem!
Komolyan, egymás ellen uszítják az embereket.
„Annak az öt embernek az átlaga vagy, akivel a legtöbbet lógsz.” Mit jelent ez?
Így is nehéz kiválogatni, kivel vagyunk hajlandóak együtt lógni.
Erre most itt ez a faszság is. „Annak az ötnek az átlaga…”
Leshetjük, hogy vajon ki húzza le az átlagot.
„Legközelebb meg ne hívd Nevzatot!”
Én szinte senkivel sem találkozom.
Komolyan, alig van kontaktom másokkal.
És igen, az utcára sem nagyon megyek ki.
Mint mondtam, magamnak való vagyok.
Pedig a környéken szoktam látni másokat az utcán.
A közelben lakom, Leventben.
Az első Leventről beszélek. A rendesről.
Valaki bekiabált a múltkor, hogy ő is leventi.
„Melyikben laksz?” „A hatodikban.”
Az a Levent most itt van velünk a szobában?
Miről beszélsz? Az már rég Eyüp, köze sincs Leventhez.
Mintha Esenlert Etiler közepének hívnánk.
Olykor azért járok egyet a környéken. Tényleg, kiteszem a lábam.
Igenis látom az embereket.
Amikor durvul a politikai légkör, megbélyegeznek minket,
fel akarnak címkézni bennünket.
Szívesen jönnék politikai viccekkel,
de nem akarom, hogy a Mercijeimből rendőrautók legyenek.
Kösz! Jövő héten vár az állami tévé!
Taxiztam egyet. Elég jól tudok hozzá arabul.
Azt mondja a taxis…
Ja, ha új vagy Isztambulban, töltsd le a MyArab.com appját!
Olyan, mint az Uber, de a legközelebbi arabot mutatja.
Ha az arab közelebb van, mint a taxiállomás, állj be mellé!
Aztán jön a taxi, és felvesz.
Azt mondja nekem a taxis: „Maga miért nem szerepel a tévében?”
Ez szöget ütött a fejembe.
„Milyen sorozatban tudna elképzelni?”
Képzeljetek el engem, ahogy…
Még csak egy plakátra való pózt sem tudok villantani.
Nem osztanának rám jó szerepet, igaz?
Szultán biztos nem lehetnék.
Sem Bajazid, sem Murád, az tuti.
De Dzsem szultán szerepét behúzhatnám.
Rodoszra menekült, a pápánál keresett menedéket.
Elég seggfejnek tűnik,
szóval jó lehetek a szerepre.
Jó ideje ugyanott lakom, tehát évek óta ugyanott is szavazok.
Egy leventi iskolában. Néha még le is fotóznak minket.
Jó, nem néha, szinte mindig.
És odaírják: „Mindenkit megnevettet az urnánál.”
De mivel nevettethettem meg őket?
Azzal, hogy legutóbb Kilicdaroglura szavaztam?
Mármint…
Ugyan mekkora hatalmam van? Akkora, mint nektek.
Csak akkor érünk el valamit, ha összefogunk.
De még a szavazást is elkomolytalankodják.
„Megnevettette az embereket!” Dehogyis.
Csak leadtam a szavazólapot. Mert hogyan szavazunk?
Leadjuk a szavazatot, és értelmes ember módjára azt mondjuk:
„Remélem, hogy a nyertes az ország javára válik.”
Ennyi, ugye? A francokat!
Hiszen a random nénik azt mondják az utcán:
„Ujjat akartatok húzni velünk? Ezt nektek!”
De néni!
Miért engem tetszik csesztetni?
Nincsen nálam ártalmatlanabb ember. Miért velem perlekedik?
Jó, másként gondolkodunk, de egyébként annyira jó fej vagyok.
„Ujjat akartatok húzni velünk!” Én? Egy öreg nénivel?
Olyannak tűnök? Ráadásul olyan lassú, hogy egy örökkévalóság, mire felszívódik.
Régen a zombik grasszáltak ilyen lassan a filmekben.
És ha megsértődik, hogy zombinak hívom…
A zombifilmekben a zombik mindig lassan közelítenek.
De miért? Félelmetesnek kéne lenniük?
Gyerekként csomót agyaltam ezen.
Mert hát közeledik felénk egy halott.
Na és akkor? „Grá!”
„Grá, az anyádat! Húzz innen!”
Élek és fürge vagyok. Mit izgat?
Mitől félelmetesek a zombik?
Attól, hogy sokan vannak!
Néniből is van még jó pár.
És a zombifilmek nagy dilemmája, hogy nem tudjuk lelőni, akit szeretünk.
Tudjátok? Akit szeretünk, zombivá változik.
„Jennifer, ne!” Ő meg: „Grá!”
„Lődd le, Mike!” „De ő Jennifer!” Tényleg? Teljesen szét van csúszva!
„Képtelen vagyok rá!” Én sem tudnám lelőni a nénit.
Én nem vagyok elég kemény. Az észszerűség pártján állok.
De ha már a keménységnél tartunk! Ha lenne nálunk egy zombijárvány…
Mi már most is öljük egymást!
A törökök mindenkit szétbasznának.
Ölre mennénk, hogy minél több koponyát beverhessünk.
„Az ott Burhan? A kurva anyját!”
Lehetőségként tekintenénk arra,
hogy zombivá változott.
Túl sok a balhé.
2025-öt írunk.
És nemhogy az emberekről, de még az állatokról is folyton vitázunk.
Hogy tarthatunk még mindig ott 2025-ben,
hogy a macskák vagy a kutyák-e a jobbak?
Miféle kérdés ez?
„Rúgjunk bele a kóbor macskákba?
Rúgjunk beléjük?” Mi a fene? Erről megy az eszmecsere!
Pedig régebben mindenki bizonygatta, hogy mekkora állatbarát!
Isztambul a macskák és kutyák városa.
És vannak, akiknek emiatt nem könnyű.
De mindig csak a pszichopaták vitáznak erről.
Ott az egyik véglet, az állatgyűlölő, aki séta közben akár beléjük is rúghat.
Ez a tipikus holdkóros.
Aztán ott a másik véglet, aki az embereket utálja.
Tehát elmondhatjuk, hogy egyik kutya, másik eb.
Láttátok azt a videót a nőről a pitbulljával?
A pitbullja szó szerint bezabált egy kóbor macskát.
És amikor számonkérik?
„Szegény párák Isten néma teremtményei.”
A pitbull szétbasz mindent.
Ő meg ábrándosan néma teremtményeknek hívja őket,
meg a négylábú barátainknak.
Szóval a marketing a lényeg. A Glock Isten rövid csövű barátja.
Mi a fene?
Hihetetlen, nem?
Már az állatokat sem lehet békében szeretni.
Mondom én. Bármi a téma, a pszichopaták anyáznak.
Mindig a két véglet.
Az értelmes emberek meg oldalról figyelnek, mint a Wimbledonon.
Szar ügy, mi?
Nekem két kangalom van.
Képzeljétek, Németországban kis híján megvertek minket!
Két kangalom van. A fiú 90 kilós, a lány meg úgy 65.
A szomszédnak két kisebb kutyája volt, Süti és Mázli.
Mellényt és csokornyakkendőt viseltek.
A kangaljaim meg mintha most jöttek volna Sivasból.
A kangaltulajdonosok tudják, mire megyünk, ha kikötjük őket.
„Láncra versz, mi? Jaj, te kis naiv!
Csak nyugodtan, haver! Mit bánom én?”
Hajnali három körül Süti és Mázli
átugrott a kerítésen,
és a kangaljainkat lenyűgözte, hogy ezeken csokornyakkendő van.
„Miért van rajtuk csokornyakkendő?”
A kis piszkok ugatni kezdtek hajnali háromkor.
A kangalokat viszont lekötötte az isztambuli költözés.
„Legyünk reptéri taxisok?”
Azok vinnyogtak tovább,
amit egy ponton megunt a fiú kutyánk,
és azt mondta: „Húzzatok már innen!”
De nem hagyták abba, szóval úgy volt vele, hogy…
Gyilkosnak éreztem magam. Egyből odarohantam.
Elvégre az én felelősségem.
Tudjátok, amikor megkérdezik, hogy harap-e a kutya…
„Nem, majd leül érvelni.”
Persze hogy harap!
A kutyák a szájukkal kommunikálnak. Hát persze hogy harapnak!
Tudjátok! Sétáltatjátok a kutyát.
„Harap?”
Kérdezd meg tőle!
Rólam sem őt kérdezed!
„Félsz attól, hogy el fog hagyni?”
Láttunk már ilyet? Nem!
Szóval…
A kis piszkok bajba keverték magukat.
A vinnyogásukkal. Gyilkosnak éreztem magam.
Azt mondták, brutális volt. „A kutyáid széttépték a szomszéd kutyákat.”
Gyilkosnak éreztem magam. Ez a normális reakció.
Őszintén bocsánatot kértem, és megkérdeztem, mit tehettem volna másként.
De a tag nagyon rendes volt. „A mi hibánk volt, Cem.
Túl alacsony a kerítésünk. A mi kutyáink mentek át hozzátok.
Átugrottak a kerítésen a biztos halálba.”
Látni akartam Sütit. Azt mondták, aznap nem fog szarni, majd holnap.
Rákérdeztem Mázlira. „Mázli jól van.
Csak átkereszteltük Pechre.”
Nem volt vészes.
De van, aki nem érti. Németországban nekem állt egy néni.
„A fenébe is! Te kinek az oldalán állsz? A kangalok nem ilyenek!
Ők Isten sivasi barátai!”
Azt mondja, ő is kangali.
Miféle érv ez? Mondom, hát, mivel te más faj vagy…
Ők kutyák.
„Kangalból jöttem! A kangalok nem tesznek ilyet!”
Ez az állat- és az emberpárti szélsőségesek harca.
Kemény dió. Majdnem megvertek minket.
Mindenkinek bizonyítania kell, hogy mekkora állatbarát.
És az embereket kell elszámoltatni.
Vannak itt kutyások? Nem kérdezem meg újra.
A 90-es években gyakran megkérdeztem az okát.
Manapság is van, aki szeretetből tart állatot,
de a csokornyakkendő-vásárlástól senki sem lesz állatbarát.
Az üdülővárosokban Sütiket, Mázlikat és Fahéjakat vesznek a kicsiknek,
csokornyakkendőt aggatnak rájuk, a szezon végén meg otthagyják őket.
Örökre.
„Ki kért csokornyakkendőt? Én csak szeretetre vágytam, bakker.”
Tudjátok, hogy így van! Neked van kutyád?
Nincs? Egy sincs?
Van itt valakinek kutyája?
- Miféle, tesó? - Egy golden.
Golden retriever! A család szeme fénye.
- Miért tartod? - Nincsen semmi haszna.
Nincsen semmi haszna?
Mit vársz tőle? Raboljon ki egy bankot?
Ugye tudod, hogy nem egy filmben élünk? „Ne aggódj, tesó! Sima liba.”
Egyszer megkérdeztem egy nőt, milyen kutyája van. Németjuhász.
„Miért tartasz kutyát?” Azt mondja: „Védekezésből.”
Nem védelem! Védekezés. Biztos nincs drogéria a környéken.
A kutya ott ül a háló ajtajában.
Morog, ha a férj túl közel megy.
Egy hónapra biztosított a védekezés. Legalábbis gondolom.
Én már régóta tartok kutyát.
A macska egy teljesen más világ.
Én nem is értem.
Vannak itt macskatulajdonosok? Ma este megkapjátok majd a magatokét!
„Hol jártál egész éjjel? Bekaphatod!”
A macskák olyan furák! Mintha ők tennének nekünk szívességet.
A szegény kutyák legalább próbálnak szórakoztatni minket.
Ha kapnak jutifalit, egyből: „Mutassak egy trükköt? Ugorjak, uram?”
A macskák szarnak az egészbe.
„Kaját?” „Ja, jöhet. Felőlem.
Szararc.”
A barátnőimnek mindig macskája volt.
Mármint a múltban! Már nem csajozom.
Nincsenek velem egykorú nők. Egy nő sem 52 éves.
A macskák annyira furák.
Kétszer olyan furcsa, ha elkezdtek járni, és a csaj macskás.
Felmész hozzá az első alkalommal.
A macska odabújik hozzád, a csaj meg: „Nahát! Cirmi kedvel!”
Hála Istennek!
Ez az első fázis.
Fellelkesülsz, amikor azt mondja, másokat nem szokott bírni.
„Ez az! Akkor ma este dugni fogunk!”
„Másokat nem bír.”
Jön a nasi, egy üveg bor.
Egy kis sajt, némi szárított hús.
Számotokra ez is ismeretlen, menjetek a fenébe!
Ennek az országnak leáldozott.
Át kéne írnom a vicceimet.
„Adott egy karéj kenyeret és…”
„Ott vagy a csajnál,
megkínál egy karéj kenyérrel, meg némi sajttal és olajbogyóval.”
Szóval jön a nasi. Cirmi dörgölőzik.
A csaj megkérdi: „Nem bánod, ugye?”
A nadrágod már tiszta szőr, de…
„Cirmi! Te aranyos kis szarházi!”
Amikor a csaj kimegy a fürdőbe vagy a konyhába borért,
azt suttogod: „Húzz már a picsába!”
De aztán jön az előjáték, smárolás meg ilyenek.
Utálom, ha közben bent vannak a háziállatok.
Smároltok, a macska meg közben bámul.
Jó párszor megesett velem. Nem mennek ki a szobából, miközben dugtok.
Egy angol bulldog egyszer végig így meredt rám.
Mi a francért vagy így meglepve?
Te szoktad felemelt lábbal nyalogatni a golyóidat!
Tényleg ezen vagy fennakadva?
Komolyan mondom…
Van egy híres mondás egyébként.
Valahogy így van:
„Minél jobban ismerem az embereket, annál jobban szeretem az állatokat.”
Kész vagyok tőle.
„Hány embert ismersz?”
„Kettőt.”
„És hány macskád van?” „Negyvenhét.” Akkor…
Egyesek nem érzik a balanszot.
Őszintén mondom, hogy a szeretetben nincs rangsor,
de azért lehetnénk körültekintőbbek.
Például, amikor valaki azt mondja, elvesztette az apját,
mire te meg: „Mi is most temettük el Fahéjat.”
De hát neki az apja hunyt el!
„Úgy szerettük Fahéjat!”
Az apámról beszélek! Hány éves volt Fahéj? Tizennégy!
Akkor már időszerű volt!
Tudtad, hogy Fahéj nem húzza 64 éves koráig!
„Eltemettük Fahéjat.” Az apámról beszélek! Hát nem érted?
Csak azért, mert apám nem hozza vissza a botot,
még nem lesz kevésbé értékes, mint Fahéj.
Vannak, akik nem érzik a dolgok súlyát.
Különbséget kell tennünk a tényleges és a kamu állatszeretet között.
Nem rosszból mondom, de láttam, amit láttam.
Két éve Gümüslükben
láttam néhány kadiköyi lányt bő, batik nadrágban.
A kutyáik fel-alá rohangáltak.
Az emberek nem bánták, nagyon állatbarát helyen voltunk.
A Fahéjak, Sütik és Százszorszépek mind nagyon boldogak voltak. Szuper.
A lányok magyaráztak a Százszorszépeknek…
A kutyáknak még fürdőruhájuk is volt. Mindenkinek jó kedve volt.
Láttam az egyik lányon egy tetkót. „Life is a journey.”
Mondom, hűha!
Ez a lány képben van! A fordítása…
Mi van, angolul sem tudtok?
Eddig azzal jöttetek, hogy én vagyok elvarázsolva!
De lehet, hogy a közönség a hibás!
„Life is a journey.” Az élet egy utazás.
Én meg így: „Hűha! Ez annyira…
Hát, ezt könnyű megjegyezni. Minek magadra varratni?”
Gondoljatok bele! „Az élet… Hogy is volt?
Egy utazás, ugye? Magamra tetováltatom, nehogy elfelejtsem!
A bevásárlólista meg jöhet ide!”
A Százszorszépek és a Sütik is örültek.
Aztán befutott egy szegény kutya. Egy rendes.
A hentes kutyája, Morzsi.
Látta, hogy a többi kutyát hogy szeretgetik, ő is erre vágyott.
Ez egy nagyobb kutya volt, a csoport alfája.
Morgott egy kicsit.
Az emberek majdnem meglincselték!
„Miért bánt egy olyan kicsi kutyát, mint Mázli?”
Végignéztem az egészet.
„Ismerem az állatokat. De az embereket is! Az állatok jobbak.”
Milyen állatokat ismersz? A sajátodon kívül, mármint.
Az állatokról való elképzelésünk a meséken alapszik.
„A rókák ravaszak. A varjak kárognak.
Mentsük meg a bálnákat!” Honnan jönnek ezek?
Miért vágsz levest egy Rembrandthoz, hogy megmentsd a bálnákat?
Láttam azt a manővert. Levest vágtak egy Rembrandt-festményhez.
Ezért még a bálna is szégyellné magát. „Borzasztó! Jövő hétre úgyis megdöglöm.
Hagyjad már azt a festményt!”
Most komolyan!
A mesékből indulunk ki.
„A róka ravasz.” Aztán mire ment vele?
Mintha a rókák valaha is építettek volna hotelt!
Mit értek el?
Csak csirkét lopnak, ha nyitva hagyjuk a tyúkól ajtaját.
Szerintem nem ismerjük eléggé az állatokat.
A róka ravasz, az oroszlán a király, a nyúl blabla…
Miből gondoljuk?
Melyik állatot ismerjük igazán?
Tudjuk, hogy miből él egy tengeri csikó?
Tudja valaki? A suttyók odafent a kérdést sem értik.
„Mi? Vannak csikók a tengerben?
Honnan tudhatnám? Nincsen tévém!”
A csikóhalak amúgy is elég furák, tudjátok?
A hímek szülnek.
Bizony, tesó.
Látom, ez nagyon feldobott.
Pontosabban nemtelenek.
Nemet cserélhetnek, és megtermékenyíthetik önmagukat.
Elfogadnám ezt a módszert.
Nem lenne klassz saját magamnak fizetni a gyerektartást?
Nem kéne a nemekkel viccelnem, mert ez a Netflixre megy.
Ezeket a vicceket csak a külföldi humoristáknak nézitek el.
Semmi közöm hozzá, de van itt transznemű?
Semmi válasz. Az időt sem mondanátok meg!
„Van köztetek transznemű?”
„Van, de inkább hagyjuk!”
Én nem bánom, ha a férfiak nővé műttetik magukat,
de az interjúiktól kivagyok.
Az egyikük azt mondta: „Vannak még egyáltalán férfiak?”
Miattad lettek eggyel kevesebben, te barom!
De felőlem nyugodtan legyenek belőlük nők! Nekünk ettől csak jobb.
Az jobban zavar, amikor egy nőből férfi lesz.
Mármint…
tisztelem őket, persze. Nyilván!
Elvégre komoly döntés. Te levágatnád?
És van, aki meg kap egyet! A lényeg, hogy ez kemény dió.
Nehéz felkészülni rá testileg és szellemileg.
De mégis bosszantanak azok, akik férfivá válnak.
Annyi energiájukba kerül, hogy férfiak legyenek.
Így érzik jól magukat, igaz?
De igazán lehetnének ideális férfiak.
A műtét utáni első héten nyilatkoznak.
„Mi újság?”
„Féltékeny típus vagyok.”
Még a varratokat sem szedték ki!
„Az én barátnőm nem járhat miniszoknyában.”
Öcsém, a te szekrényed még tele van velük!
A tranzíciójuknak ezt a részét nem szeretem.
A csikóhalak fura állatok. És egy csomó fura állatot nem ismerünk.
Mindenkinek van kedvenc állata.
A bátyámmal egyszer elmentünk a Berlini Állatkertbe.
Úgy 20 éve. Korán érkeztünk, fél nyolc körül.
Még az állatok sem voltak ott.
Komolyan mondom.
De egy nő attól kiadta a jegyet.
Bementünk, az állatok meg sehol! Lehet, hogy azt hitte, feladjuk magunkat.
„Menjenek, keressenek maguknak egy ketrecet!”
Bementünk az állatkertbe, de sehol senki.
Fél óra múlva aztán megjelentek az állatok.
Orrszarvúk, majmok, zsiráfok… Teljesen le voltak sokkolva.
Ránk néztek, és: „Ember! Nem látjátok, mennyi az idő?”
Váratlanul érte őket.
Jól utánozom a majmokat, nem?
Ugye? Most őszintén! Jól nyomom.
Ne, ne…
Nem csoda, hogy megy!
Hozott anyagból dolgozom.
A hattyúval nehezebb dolgom lenne.
Megjelentek a majmok.
Istenem! A hegyi gorilla nem volt semmi!
A gorillák nagyon megfogtak.
Egy ablak mögött voltak.
Megközelítettem a kifutójukat. Szemeztetek valaha gorillával?
Macskát sem láttatok még, nemhogy gorillákat.
„Hogy te milyen világlátott vagy, Cem!”
Teljesen magával ragadott, ahogy az a gorilla visszanézett rám.
A bátyám szólt, hogy már fél órája bámulom.
„Menjünk, nézzük meg az orrszarvúkat!”
Mondtam, hogy nekem jó ott.
A gorilla így nézett rám. Hihetetlen volt.
Mintha azt akarta volna nekem mondani,
hogy őt Isten oda tette,
engem meg ide.
Ezúttal ezeket a lapokat kaptuk.
Nagyon szomorúnak tűnt.
Mintha látta volna A majmok bolygóját.
Mintha azt akarta volna mondani: „Ki fogunk csinálni titeket.”
Fél óra után sem bírtam levenni róla a szememet.
Aztán a gorilla azt mondta:
„Anyám egy esős napon szült engem.
A mennyek is sírtak, amikor érkeztem.
Lehet bűnös egy újszülött?
Miért átkozott az életem?”
Mint kiderült, ezt csak álmodtam.
Mert elszundítottam.
Valójában ezt csinálta.
És hozzám vágta, amit szart. Ennyi.
De a gorillák tényleg szomorúak.
Tudjátok? A dokumentumfilmekben is látom őket.
Kiskoromban a dokumentumfilmek nem kerteltek.
Mára kifinomulttá váltak.
Régen ez ment: „A majmok ezt csinálják. A pandák eukaliptuszleveleket esznek.
A zebrák a folyóhoz mennek.” De a netflixes doksik kifinomultak.
Hol vannak a netflixesek, akikkel beszéltem?
Vagy őket is álmodtam?
Voltak, akik bojkottálták a Netflixet. Vannak itt bojkottálók?
Azt mondják: „Ne nézzétek, mert a Netflix meleggé akar tenni minket!”
Amúgy ez igaz.
Komolyan mondom. Én már csak tudom, velük dolgozom.
Nagyon sokszor jártak nálam.
Egy nap csengettek. Kilestem a kukucskálón,
és ott volt három pucér pasas.
„Mit kerestek itt?” Mire az egyik: „Tu-dum!” Hát…
Rakjátok össze!
Emlékszem a bojkottra. „A Netflix meleggé akar tenni.
A Netflix buzit csinál belőlünk!”
Így is van.
Látszik, hogy nem olvassátok el a felhasználási feltételeket.
Megvan, miről beszélek?
A felhasználási feltételekről.
Minden ott szerepel a dokumentum alján.
Kisbetűvel ott van a végén: „Buzik lesztek.”
Zárójelben: „Ha hajlamosak vagytok rá.”
Ha nem, békén hagynak.
De nézzétek meg a kifinomult dokumentumfilmjeiket!
Kissé túl kifinomultak.
Mert 8K-s kamerával veszik a méhek seggét.
Már olyan, mintha mi csinálnánk a mézet. Kicsit túlzásnak érzem.
Régen a dokumentumfilmek nem kerteltek.
Volt az a brit arc, aki az összeset narrálta. Hogy is hívják?
Istenem!
Beszarok tőletek.
Konyában fogok fellépni! Ott megértenek.
David Attenborough.
Sir David Attenborough.
A 90-es éveiben járhat. Azt hiszem, 89 éves.
„Millions of species in this planet…
Oceans are different than the other things in…” Miért van ennyi nyála?
De a mai napig narrál.
Minden bonyolult lett. Együtt költözünk az albatroszokkal.
Ott élünk a hangyákkal a kolóniájukban. Nagyon közeli!
Szerintem ez túlzás.
Megnéztem egy dokumentumfilmet
egy horda hegyi gorilla életéről.
De olyan volt, mint egy szappanopera.
Túldramatizálták az eseményeket.
„A kis Mario összezavarodott.
Lássuk, mit csinál Jesse!” Miről beszélnek?
„Mario összezavarodott.” Ehhez képest Mario
csak egy helyet keres, ahol szarhat, miután benyomott egy fát.
Mennyit nyomhat egy gorilla? Úgy 300 kilót.
Négy nőstény is van, akivel párosodnia kell.
Vigyáznia kell az idősebbekre. Védi a státuszát a fiatalabbaktól.
Annyi minden történik!
Nyolc kamerát tettek oda.
Mario végig azt mondja: „Sipirc, tesó!
Dologra! Húzzunk bele!”
A kamerák viszont forognak, és megy a: „He's anxious about…”
„Ez meg ki a tököm?”
„Jesse is helping him.”
„Te vagy Jesse?”
„Ebben a két évadban Jesse-nek hívnak.”
„Párosodni fogok, azért püfölöm a mellkasomat.
Szólj az öregnek, hogy vigye innen a kurva kameráit!
Amúgy meg kik ezek? A National Geographictól jöttek?”
„A Netflixtől, főnök.
És a Netflix végül mindig megkapja, amit akar.”
Te jó ég!
„He is angry.”
„Húzzatok innen! Menjetek már!
A Netflix, mi? Jesse, gyere csak ide!
Hajolj előre!”
„Főnök?” „Ne főnöközz nekem!
Hajolj le, finom leszek!
Az évadzáróhoz kell.”
„Kérlek, főnök!” „Hallgass! Felveszik, aztán lelépnek.
Ezt kapjátok ki!”
És közben David Attenborough:
„Ez a faj többnyire nem párosodik az azonos neműekkel. De…”
De már eddig vannak a szarságokkal! Ki hibáztatná Mariót?
Mario…
Mariónak a Nyerd meg az életed! a kihívója.
Villantania kell valamit.
Jaj, istenem!
Volt dolgom egy csimpánzzal a saját filmemben.
Onnan van meg a mozdulatsor.
Azt mondták, túl jóban vagyok vele.
De hát a csimpánzban egy argentin akrobatalány volt!
Engem csak a belső szépség érdekel.
Biztos a családi gyökereim miatt megy ennyire jól az utánzás.
Emlékeztek, amikor a kormányzati oldalon megnézhettük a családfánkat?
Eleinte nagyon népszerű volt.
Mindenki megnézte. Nem tudom, ti is megtettétek-e.
Én igen. Mint kiderült, az én családfámnak nincsenek ágai.
Egyesek ismerik a gyökereiket.
„A 14. századig vissza tudom vezetni.
A felmenőim az anyai ágon…”
De az enyémek semmi extrák.
Átlagemberek.
Az én apám a sivasi Gürünből származik, egy Eskihamal nevű faluból.
És az apai ágon csak az 1840-es évekig nyúlt vissza a dolog.
A család sosem hagyta el azt a falut.
Egész életük során ennyit haladtak.
A népvándorláskort letudták két körben a ház körül.
Anyám családja Thesszanolinikiből jött. Az 1790-es évekig lehetett visszakövetni.
Nem voltak köztük harcosok, kiemelkedő figurák.
Sem parancsnokok, sem a lovasság tagjai. Egyetlen hős sem.
És tudjátok…
Az előbb fogtam ezt a kardot, ami nem is illett hozzám.
Van, aki tátott szájjal nézi a tévét.
„Az oszmánok leszármazottai vagyunk!”
A Dirilis: Ertugrult nézik.
Az én családfámon senki sem tekinthető hősnek.
Csodálom, hogy egyáltalán fennmaradtunk.
Mármint az anyai meg az apai ágon is.
Merthogy egyáltalán nem harcos típusok.
És ez a kard sem illik hozzám.
Forgatásokon volt már nálam kard.
Emlékeztek az Ersan Kunerire? Lovagoltam is benne.
De durvának találom az egészet.
Mikor hódították meg a törökök Anatóliát? 1071-ben, ugye?
Nem bántam volna, ha egy ősöm harcolt volna ott.
De ez azért túlzás. Nem okozna túl nagy fájdalmat?
Ki képes ezzel lesújtani?
Én egy csata hevében is inkább azt javasolnám, hogy beszéljük meg.
„Vegyük be az erődöt?” „Megvagyunk nélküle!”
Elmenekülnék az első adandó alkalommal. Túl nehéz ez nekem.
Nem éles, de… Tessék, fogd meg!
Na? Nem furcsa?
Lehet, hogy vannak profi gyilkosok a nézőtéren.
De én kellemetlennek érezném, ha bele kéne döfnöm valakibe.
Van egy filmes kép a fejünkben.
Lecsapunk, leszakadnak a fejek, szúrunk, kihúzzuk…
Szerintetek ez oké?
Az Ersan Kuneriréban Caglar karaktere azt mondta,
hogy a középkorban is bele lehetett halni a stresszbe.
Fejek röpködnek a levegőben! Brutális!
Ma meg már akkor zaklatásra panaszkodunk, ha csúnyán néznek ránk az irodában.
Képzeljetek el egy igazi csatát! Leszúrásokkal! Röpködő fejekkel!
És akkor az asszony meg, amikor hazaérsz: „Mi bajod?”
„Csurom vér vagyok, asszony!”
Én nem tudnék így élni.
És ezt nem is szégyellem kimondani.
Az emberek még manapság is gyilkolják egymást.
Mindenesetre meglep, hogy az én vérvonalam fennmaradt.
A családom.
Hogyhogy nem haltunk ki, ha én még csak belegondolni sem bírok?
„Ezt neked, te mocsok!”
De hát nem kéne. Hiszen fájna nekik!
És a lovakat sem elég csak megülni. Lovagoltatok valaha?
Lóbálni kell a kardot, miközben a nyeregben vagyunk.
Hagyjuk is a fejek levágását! Az is fáj, ha csak megkarcolnak.
És számunkra vége is a csatának.
Még csak fertőtlenítő sincs.
Simán elfertőződik a seb!
Szörnyű!
A múltkor néztem egy filmet.
Mi is volt a címe? Bonaparte? Nem, Napóleon, Ridley Scott rendezte.
Tudtátok, hogy a csatákban
mindkét oldalon 5000-en sorakoznak fel egymással szemben?
Nagyon ijesztő! Milyen lehet elöl lenni?
Azt kiáltod, hogy „Liberté!”
Ott vagy elöl, hamarosan felaprítanak.
Miféle liberté?
„Franciaországért, genyók!”
A mieink nemesebbek voltak.
Nagyon jól nyomták. „Allah!”
De azért ilyenkor felmerül egy kis kétely.
„Allah! Allah?” Mármint…
„Allah majd vezet minket, ugye? Ugye?”
El sem tudom képzelni magam ebben a helyzetben. És ti?
Poén ez a hősies duma, amíg nem mi állunk az első sorban.
„Bevesszük Bécset!
Tessék, menj csak előre!”
Nekem megfelel a harmadik sor is.
Vagy inkább a negyedik, jó?
Azok a hatalmas csaták… Én nem tudnám magam elképzelni ott.
Emlékeztek, amikor a Trójában felsorakozott az 50 ezer íjász?
„Íjászok!
Íjászok!”
„Azt mondta, lőhetünk?”
„Ereszd!” „Mit eresszek?”
Gyakorlatilag az elmúlt 20 évben az összes filmben elsütötték ezt.
Hogy nyílzápor sötétíti el az eget.
Mintha már lenne erre egy plug-injük is.
„Íjászok!”
Mint a Trójában.
Én inkább nem is lőnék.
Leszarom, Isten majd dönt a sorsukról.
Húszezer nyílvessző. Úgysem lesz a végén leltár.
Nem?
A hangot azért utánozhatom.
És ha minket lőnének, én meg nem mozdulnék.
Szerintem mindenkinek joga van élni.
Mondjuk, elmenekülni sem tudnék.
Azzal nem tudnék együtt élni.
Meg mi a francért is futnék el?
Egy nyílvessző a legjobb esetben is visszapattanna a seggembe.
Semmi kétség.
Nagyon fura.
A háború brutális.
Brutális. Örülök, hogy nem abban a korban éltem.
A kormány kérte, hogy ilyesmiről beszéljek.
Hogy hálásabbak legyetek.
Komolyan.
És…
Miféle dolog forró olajat önteni valakire?
A kőkorszaktól egészen a középkorig megmaradt.
Miféle dolog forró olajat önteni valakire?
Mennyire kell ehhez dühösnek lenni?
„Nehogy elfoglalják az erődöt!” Foglalják csak!
Ha már eddig eljöttek azok a fegyveresek, az övék lehet!
Forró olaj!
Jöttök Isztambulba, felmásztok a Silivri-kapun…
A csapataitok már bevették a mai Topkapi palota területét.
Az uralkodó halott, de a Silivrinél még nem tudják.
És te ott állsz a létra tetején.
Hrisztosz csak bámul rád. „Hé, bre! Mit csinálsz, bre?”
„Nehogy rám öntsd, baszki!
Már bevettük Isztambult!”
Nem kenegethetem Bepanthennel a seggemet az egész hadjárat alatt!
Mennyire fájhat már?
Fontos az együttérzés, de már kiveszett az emberekből.
Hogy képesek gyilkolni egymást?
Egyszerűen nem fér a fejembe.
De lehet, hogy ez csak az én bajom.
Harminc éve nyomom az ipart. És van valami, ami nagyon zavar.
A társadalom idővel durvább lett.
Fiatalabb koromban
amolyan lókötő voltam.
Igazi bajkeverők voltunk.
Mára a léc annyira alacsonyan lett,
hogy mi vagyunk az elit.
Milyen manapság a török elit?
Elitnek számítasz, ha megmosod a seggedet,
ha a pirosnál megállsz, a zöldnél indulsz, és reagálsz arra, ha köszönnek.
Tehát az elitbe tartozom.
Pedig az apám Arif Tophane-ból. Nem így indultam! De alacsonyan van a léc.
Mindenki nagyon bunkó lett.
És mi az oka a bunkóságnak?
A filmek és sorozatok, amiket gyártunk!
Könnyű minket bűnbakká tenni!
Nőgyilkosság? „Az emberek ezt látják a sorozatokban!
Csak onnan másolják.”
Maffiózókként viselkednek? A tévé hibája! A sok furcsaság? A tévé tehet róla!
Erőszak? A tévé a ludas, naná!
Mersinben lefoglalnak nyolc tonna kokaint.
„A tévé tehet róla!”
Miféle sorozatok ezek?
És azt mondják, hogy a filmekben és a stand-upban
káromkodni tanítom a népeket. Tényleg?
Az utcán senki sem káromkodik?
Csak tőlem tanulják!
Ezt nagyon utálom.
Évek óta próbálom megmagyarázni, de hiába.
Ráadásul nehéz helyzetbe is hoznak.
Azért jöttök, hogy halljatok káromkodni, aztán otthon ezen röhögtök.
„Kibaszott jó volt!”
És én így beszélek. A barátaimmal is így beszélek.
Néha becsúszik pár csúnya szó, de kit izgat?
„De ez nem művészet?” Honnan tudjam?
Michelangelo Dávid-szobra az?
Firenzében áll, 5,5 méter magas, mintha bársonyból lenne.
Dávidot nem tudom olyan jól utánozni.
Inkább hasonlítok Mahmudra.
Öt és fél méter magas!
A talapzattal együtt meglehet 13-14 is.
Fölénk tornyosul. A létezése is csoda!
De a földről nézve csak kilenckilónyi herét látni.
Nem?
„Tetszett Dávid?” „Hát, kint volt a töke.”
Alulról nézve csak a golyóit látni.
Szemmagasságból bezzeg nem.
Így mennek a dolgok.
Káosz tombol az utcákon. Mindenki bunkó.
Az elmúlt öt-tíz évben elharapódzott az orvosok elleni erőszak.
Nem hihetetlen? Mára megszokott az orvosok elleni erőszak.
Elmondom, miért.
Törökországban az elmúlt tíz évben árnyékháború volt.
Háború a tudás és a használói ellen.
Tizenöt éve volt egy viccem a Faruk Gyógyszertárról.
Emlékeztek rá?
Van, aki nem emlékszik rá?
Mi volt a csattanója?
A szüleink nemzedéke ezzel a mottóval nőtt fel:
„Nem a tudás hiánya a szégyen, hanem a tanulásé.”
A mi időnkben viszont? „Nem tudjuk, de úgy teszünk, mintha tudnánk.”
Tizenöt éve ezen még nevettünk.
Csak mondd, hogy nem tudod! Minek játsszuk meg magunkat?
Manapság viszont: „Na és ha tudsz valamit, baszd meg?”
Ebben a hangnemben.
Mert hát az orvos tud dolgokat, nem?
Aztán jön egy tudatlan senki, aki azt mondja: „Rosszul csináltad,
hogy rohadnál meg!
Miért halt meg a nagyanyám?”
Mert a senki ért a műtéthez, meg a tumorok eltávolításához.
Ért hozzá!
És az orvos tudása nem elég, hogy meggyőzze.
Más hullámhosszon van.
Azt hiszi, ő az alfa, az orvos meg a béta.
Szóval arcoskodik az orvossal.
Ezt nem teheti meg a saját társadalmi osztályával.
A vízvezeték-szerelőt nem oktatja ki úgy, mint az orvost.
És ez fura, nem?
Pedig a vízvezeték-szerelő védtelen, ott hesszel a kilógó seggével.
De ha neki kezd el pattogni, a szerelő egyből felhelyezi a csövet neki hátulról.
Mert egy hullámhosszon vannak.
Megvan a tudományos alapja.
És lehet, hogy mocskos a szám.
De mindent a mi káromkodásunkra akarnak kenni.
Nem is káromkodunk.
Csak az indokolt mellékneveket és kifejezéseket használjuk.
Apám 80 éves.
És nagyon csibész és szellemes fickó, sok káromkodást használ a történeteiben.
De még sosem sértegetett senkit.
Én is így vagyok vele.
De az emberek annyira bunkók!
Káromkodnak a gyerekek,
káromkodnak a nők,
tömegesen káromkodnak a szurkolók a stadionokban.
Engem meg a sarokba állítanak, mert egy viccben elcsattant egy csúnya szó.
Most komolyan! Ne szemétkedjetek már velem!
Gondoljatok a stadionokra! Öcsém, én sosem…
Tudjátok, hogy kiknek szurkolok. Ebbe ne menjünk bele!
De nekik sem szurkolhatok anélkül, hogy lecsesznének érte.
A fiamat nem igazán érdekli a foci.
Egyszer a fiammal nyomtuk a PS-t.
Kettesben voltunk otthon. Így volt.
Jó, mégsem voltunk kettesben, mert ott volt a robotporszívó is.
Emlékeztek, mennyire felkapottak lettek pár éve?
Azt hiszem, három-öt éve.
Mindenki vett. Én is.
Először feltérképezi a házat, aztán nekiáll takarítani.
Évekkel ezelőtt elengedtem, azóta sem tért vissza. Azóta is nézelődik.
Szóval kettesben vagyunk, a fiam a Spongyabobbal játszik.
A PlayStationön van spongyabobos játék.
A szobában voltam, miközben játszott.
És egy ponton,
amikor nem tudta teljesíteni a pályát, felkapta a vizet.
Azt mondja: „Apu, káromkodhatok?”
Magunk voltunk. Apa a fiával.
Legyetek megértők!
Mivel nem voltak nők a házban… Egy sem! Nulla nő.
Minden egyes szobát átnéztem.
Nem volt otthon nő. Még csak a régmúlt emlékeként sem.
„Mivel csak mi, férfiak, vagyunk itthon, nyugodtan! Kíváncsi vagyok.”
Öcsém…
Amiknek ez elmondta Spongyabob anyját és húgát…
Szerintem Spongyabob is dobott egy hátast.
Vannak rajta azok a lyukak. Szerintem néhányról a fiam tehet.
Mondom: „Nyomj rá a Beállításokra, és menj a menübe!
Ez azért túlzás. Hol tanultál ilyeneket?
Ez már nagyon durva.
A te korodban nem használhatsz ilyen szavakat.
Persze, vannak ilyen káromkodások. Értheted is őket, de ne használd őket!
Ez nagyon durva volt, ne csináld!”
Mire ő: „De apa, a gyerekek a suliban rosszabbakat is mondanak!”
És ezzel kíváncsivá tett.
„Miért, miket mondanak?”
„Hát a többiek azt is mondják, hogy hülye!”
Nem ártana értelmezni a szavak közötti hierarchiát!
Hogy lehetne a „hülye” egy szinten azzal, amit az anyáddal művelnének?
Nem tudta! Ahogy az anyja sem!
Egyébként utálom azt a sok üvöltözést a stadionokban.
Sporteseményekre megyünk. Tehetséges emberek játszanak előttünk.
Ők nem olyanok, mint mi.
És az emberek vonyítanak:
„Fuss már, te balfasz! Rúgjad! Baszd meg a kurva anyád!”
Mi a fene?
És ez nem olyasmi, amin könnyű változtatni.
Mind csináltátok már legalább egyszer!
Én képtelen vagyok rá.
Heteroszexuális diszlexiám van.
Tudjátok, mi a heteroszexuális diszlexia?
Amikor az azonos nemű barátaimmal vagyok,
és részt veszünk valamilyen csoportos tevékenységben,
nem tudok alkalmazkodni.
Nem tudom megtanulni és alkalmazni az elvártakat.
Például a közös káromkodást. „Baszd meg az anyádat!”
Nekem ez nem megy.
Ezért nem járok meccsekre. Nagyon nehéz.
Elvittem a fiamat a párizsi olimpiára.
Jaj, ti szegények!
Kiszúrtunk ott egy híres focistát.
Nem ismertem igazán.
A fiam akkor még csak tíz volt.
Megpaskolta a fiam fejét, aztán megkérdezte:
„Melyik csapatnak szurkolsz, kisöreg?”
Mire ő: „Én nem nézek török focit. Pokoli kevés ideig van játékban a labda.”
A tag meg: „A kurva életbe!”
Mintha a gyerek radioaktív lenne.
Mint mondtam: elmegyünk egy meccsre,
és azt látjuk, hogy egy tökéletes úriember vagy hölgy fröcsögve káromkodik.
Én erre képtelen vagyok. Tényleg.
A heteroszexuális diszlexiám 1989-ben, 19 évesen szúrt először szemet.
Nem is 19, hanem 16 voltam.
Egy Besiktas-meccsre mentem a barátaimmal.
Az megvan, amikor az emberek összekapaszkodva kántálnak?
A kapu mögött voltunk. Egy csapat középiskolás.
Ekkor vált világossá, hogy én erre alkalmatlan vagyok.
Elkezdték skandálni:
„Nekem nem kell egymillió dollár…”
Na mondom, bekaphatjátok!
Miféle álom ez?
Miért akarjuk ezt manifesztálni?
Isten még meghallja!
Ha azt kiabálod, nem kell egymillió, Isten meghallja, és nem is lesz annyid!
Miért kiabáltam volna 16 évesen, hogy nem kell nekem egymillió?
Ötvenezer másik emberrel?
Más álmaink vannak.
Ali Koc is ott énekelte, hogy nem kell neki egymillió dollár.
Persze, már így is több milliárdja van!
Miért akarna megint csak egymilliót?
De a semmirekellőkkel énekelni, hogy nem kell a pénz? Fura.
Amúgy sem volt semmink.
Egy dollárunk sem, nemhogy egymilliónk.
Meccs közben sokan káromkodnak. És mivel én celeb vagyok, bárhová megyek…
Vagyis mentem, már nem megyek sehová.
Amikor Develiben rakit ittam a meccsek előtt,
az emberek odáig voltak értem. „Cem, testvérünk!
Emeljük fel!
Cem, a testvérünk!”
„Jaj, gyerekek!”
„Hát itt van a szeretett testvérünk, Cem!”
Mintha olajcserére emeltek volna fel.
„Cem testvérünk!”
„Jaj, gyerekek!”
Ötvenkét éves vagyok.
Ha azt akarom, hogy taperoljanak,
majd én döntöm el, ki csinálja.
És következő héten vissza sem mehettem, nehogy azt mondják, ez bejött a ratyinak.
„Ezért jött, nem igaz?”
Van még valami, amit utálok.
Mondjuk, hogy veszítünk… Mint mindig.
A vereség után megyek a kocsimhoz,
erre valaki: „3–0! Kösz a balszerencsét!”
Én volnék a Fenerbache kibaszott csatára?
Én is ugyanolyan szerencsétlen néző vagyok, mint te!
„Cem testvérünk!”
Rémes.
De amúgy nagyon ellenálló banda ez.
Az ártatlan megjegyzéseim
senkit sem akadályoznak meg abban, hogy káromkodjon.
Ez a hozzáállás egy régi viccemre emlékeztet.
Egy öregdiák azt mondta a katonai menzán: „Ne káromkodjatok, faszok!”
Ez is ahhoz hasonló.
Nem tudom mentegetni magam,
és igazából senki sem hisz nekem, mert én is használok csúnya szavakat.
De a káromkodásnak legyen célja!
Vicces hatást érhetünk el vele, amikor mesélünk valamit.
De ne üvölts egy focistával, hogy:
„Fussál már, hogy baszódnál meg!
Szétbasszuk a fejedet!”
Vagy ez a foci egyik szabálya?
Nem elég a gólszerzés, hogy megnyerjék a meccset?
„Szétbasszuk a fejeteket!”
Ezt is pontozza valaki?
„4–0-ra nyertünk, de nem basztuk meg őket!” Ilyen van?
Akkor meg mire jó ez?
Komolyan beszélek.
Sajnálom, kishölgy!
Látom, kellemetlenül érint a téma.
Olyasmit hallasz, amit korábban még sosem.
Várjunk, nem! Ez sértésnek hangzott.
- Jártál már meccsen? - Én?
Nem, kölyök. A mögötted ülő hölgyhöz beszélek.
Rajtad kívül mások is léteznek.
Ilyen önző emberhez mentél hozzá?
„Én? Vannak mások is rajtam kívül? Hol?”
- Voltál már meccsen? - Nem.
Hidd el, nehezen viselnéd!
Nagyon durva, ami ott megy.
Még a nők is káromkodnak! Ráadásul célzottan is anyáznak!
„Hatos, szét foglak baszni!”
Még ha nincs is hozzá eszköze.
Megfosztották a szót a jelentésétől.
Van az a duma:
„Nem értesz a számokhoz, vagy még sosem vertek meg?”
Én már jártam focipályán.
És a lényeg az,
hogy egy focipálya általában 100-szor 45 méteres.
És akkor üvöltöznek a középpályással, hogy húzzon már bele.
Nézz már oda, baszd meg! Látod, mekkora ez a pálya?
Én taxival mennék a középvonaltól a kapuig.
És a taxis nem rázna le azzal, hogy túl rövid a táv.
Azt mondja: „Fuss!”
Miközben a játékosoknak meg ekkora a szívük.
Az emberek nem tisztelik a tehetséget. Voltam a fiammal spanyol meccseken is.
Szeretünk néha elmenni.
Megnéztük a Barcelona–Valencia-meccset.
Olyan volt, mint egy biliárdbajnokság! A szurkolók így nézik.
Olé!
A vége 7–1 lett.
Gól! Olé!
Nem ment, hogy: „Baszd meg az anyád!” Sem: „Szétbaszunk!” Semmi.
Csak a jó öreg foci. Le voltam nyűgözve.
Komolyan mondom, ezzel nem lehet mit kezdeni.
Inkább csak nem járok többet meccsre.
Nem élvezem, ha a folytonos szétbaszást hallgatom,
mint egy rakás kilencévestől.
Egy férfi nem viselkedhetne így.
Ahogy egy nő sem.
És miért szexuális aktusokra gondolnak ott?
Azt hiszem, leesett.
Mivel én otthon részesülök belőle,
nem ilyesmin jár az agyam meccs közben.
Csak a focin. Gólokon, büntetőkön, lesen…
Tudjátok le otthon a baszást, és aztán gyertek ki a meccsre!
Basszatok akkor, amikor nem a foci a lényeg!
Nagyon fura. Az.
Megfogadtam, hogy nem megyek, de a filmes hangmérnökünk meggyőzött.
Azt mondja Levent: „Gyere velünk!
Lisszabonba megyünk, Portugáliába,
a Benfic-meccsre.
Lefoglaltunk egy charterjáratot egy elit társaságnak, 100 embernek.”
És mi is az az elit?
Elitnek lenni jó.
Azt mondta, elit csoport.
„Levent, nem akarlak kiábrándítani, meg nem akarom, hogy…”
De nem vonz ez az egész.
Én ezt a tökös fiús mentalitást magam mögött hagytam az iskola után.
Még a fiam sem viselkedik így. Szóval nemet mondtam.
Mire ő: „Ezek normális emberek. Nem huligánok.”
A bátyám és az unokatestvérem is jött, szóval végül meggyőztek.
Vagy átejtettek!
Megérkeztem a reptérre.
Ott volt egy producer barátom,
egy nagyra becsült reklámrendező,
egy költő, aki irodalmi körökben ismert. „Te is a Fenerbahcénak szurkolsz, Cem?”
Felszálltunk a gépre… Nem, bocs, előtte a reptéren…
Azt hittem, hogy jó ez a csapat.
De még csak 10:30 volt.
A gép 12-kor indult.
Gyülekeztünk. Aztán megjelent pár fura arc.
Megjelent pár kendős tag.
Először csak halk dúdolásnak tűnt.
Aztán viszont rákezdtek, hogy: „Anyád picsája…”
És akkor leesett, hogy igen, erre bizony rábasztam.
Nem akartam elrontani a bulit,
meg karót nyeltnek sem akartam tűnni.
Megittunk pár sört, aztán felszálltunk a gépre. És öcsém…
Csapkodták a berendezést. Már a felszállás előtt
azzal fenyegetett a pilóta, hogy Lüleburgazban tesz le minket.
Még el sem indultunk!
Lisszabon meg négyórányira van?
Jaj, ti szegények!
Még négy óra repülés várt ránk. A légiutas-kísérő azt mondta, üljenek le.
Mire ők? „Ül a faszom!”
Látnotok kellett volna őket! Hogy mennyit anyáztak.
Figyeljetek, barátaim! Arra szeretnék kilyukadni,
hogy nekem azt tanították, a káromkodás nem egyenlő a tiszteletlenséggel.
A szótárban is vannak csúnya szavak. És akkor?
Tehát fárasztónak találom,
hogy egyesek szerint a rossz modort
a filmekből, a tévéből és a könyvekből tanulják.
Micsoda hülyeség! Ennek semmi értelme!
Miközben az utcákon meg tombol a káosz. Volt egy rossz élményem 16 évvel ezelőtt.
Aznap meg is mondtam a bátyámnak:
„Volt egy rossz élményem egy taxissal. Ezt előadom a színpadon.”
Ő meg: „Ne csináld! Úgysem fogják elhinni neked.
Azt fogják hinni, hogy csak kitalálod,
vagy átköltöd, hogy viccesebb legyen.
Ez a sztori túl vulgáris. Nem fogják értékelni.
Inkább idegesítőnek fogják találni.”
Ennek már 16 éve.
Most már elmondhatom.
Igen. Mert ezt hallanotok kell.
Mert az emberek szívesen elfelejtenének ezt-azt.
Fogtam egy taxit Mecidiyeköyben.
A régi szép időkben, amikor még törökül is ment.
Csak intettél, és jött egy kocsi. Durva.
„Leventbe megyek.” A taxis örült nekem.
Kedves, bájos gyerek volt.
Azt kérdezi: „Megismer, Cem úr?”
„Nem.”
„Örülök, hogy pont mellém ült be.
Elvihetem a celiktepei taxiállomásra?”
Villogni akart a többi taxisofőr előtt.
Nem bírom a nyomást, szóval belementem.
„De legalább legyünk túl rajta gyorsan!”
Azt mondja: „Testvérem!
Nem ismer meg, pedig Erkan, a tolvaj barátja vagyok,
akivel Gültepében járt egy iskolába.”
Tehát közeli ismerős volt.
Erkan, a tolvaj.
Azt mondja nekem:
„A srácok imádják magát. Kérem. Odaköszönünk, és már megyünk is.”
Mondtam, hogy jó, csak gyorsan. És ez amúgy igaz történet.
Az anyósülésen ültem.
Itt volt a sofőr, ott meg a taxiállomás.
A fékbe taposott, és kiüvöltött az ablakon.
„Pápaszemes!
Pápaszemes, látod, hogy ki ül itt mellettem?
Cem testvér az! Meg fog baszni anyád hátán!”
Mit követtem el?
Fogtam egy taxit Mecidiyeköyben.
És elfurikáztam a legdurvább környékekre.
Vagyis hát az ő elmondása szerint legalábbis.
Szerinte azt mondtam: „Irány Celiktepe! Mindenkit szétbaszok!”
Haver, mi a fene? Csak haza akartam menni.
Ezt kiabálta a taxiállomáson.
Pedig ezek amúgy benga állatok voltak!
És amelyiket Pápaszemesnek hívta… Engem még sosem sértettek meg ennyire.
Pápaszemes odajött a kocsiablakhoz.
„Cem, maga meg hol szedte össze ezt a szarházit?
Az anyja egy kuplerájban dolgozik.”
Én meg közben így…
Újra 12 éves voltam, és néztem a meccset a Wimbledonon.
Vérbeli oda-vissza menet volt.
Komolyan mondom. Már nem voltam fiatal, a 40-es éveimet tapostam.
Három percig sértegették egymást.
Három teljes percig!
Én meg lefagytam.
De aztán valahogy kibékültek.
Az ürge hazavitt Leventbe.
Aztán bocsánatot kért.
Egyedül voltam otthon, de kellemetlenül éreztem magam.
Úgy éreztem, le kell zuhanyoznom.
Mintha kihasználtak volna, értitek?
Hihetetlen volt, de tényleg.
Aztán ott volt az a repülés…
Az a lárma! Azt kiáltozták, hogy Portugália.
Nagyon megviselt.
Végül landoltunk. Nem nagyon beszélek portugálul.
A reptéren pedig látták,
hogy néhány embernek felszakadt a szemöldöke.
De hát ki vert meg kit?
A meccsre még el sem jutottunk.
Ez aznap vagy másnap történt.
Azt mondják: „Qué está pasando aquí? Por qué están formando líos?”
„Ne beszéljetek így velünk!”
A leszállás után vettem egy jegyet, és hazamentem.
Most nevettek, de azok, akik ott voltak,
azt gondolták, úgysem vinnének magukkal egy meccsre.
Ha ezt érezték, én megértem.
De ez már nem a fociról szól.
Ez…
Ez minden rossz forrása.
Utálom a részegséget.
Nagyon idegesít.
Mindegy, kiről van szó.
Undorítónak tartom.
- Van kedvenc italod, tesó? - Whiskey.
Egy whiskey-kedvelő!
- És a hölgynek? - Ő is velem iszik.
Haragszol, csajszi? Miért nem te válaszolsz?
Így csinált.
Lehet, hogy őt meghatja, de engem nem!
Őt biztos meghatja ez a „drágám” hülyeség.
Engem nem.
Ti isztok, fiúk?
Ne igyatok, srácok!
Az előbb néztem fel a netre.
Az alkohol amúgy is drága Törökországban.
Nem igaz, ti szerencsétlenek?
Az emberek otthon főzik maguknak a szeszt. Nevetséges.
Nehéz megcsinálni. Na meg az a csavar,
hogy nem lehet könnyen hozzáférni ahhoz, ami kell hozzá.
Az elmúlt években számtalan botrány volt ebből.
Az otthon készített szesz
a kultúránk része, igen.
De manapság az emberek azért csinálják, hogy spóroljanak.
Szerintem ez nincs rendjén.
Ez az egyik legnagyobb probléma ezzel a kormánnyal.
Minden más rendben van.
Nem értem azokat, akik otthon készítik a rakit.
Pláne, ha egy nap alatt csinálják a YouTube alapján.
„Mehmet, kóstold meg!”
„Itt vagyok, Cengiz.” „Ja.”
Értitek?
Nincs rendjén.
Szóval te whiskey-t iszol.
Amíg nem iszod magad részegre és szánalmasra,
azt iszol, amit csak akarsz.
Nagyon nem szeretem a részegséget.
Az emberek azt hiszik, hogy a részegség bölcsességgel jár,
és hogy részegen Neyzen Tevfikké változnak.
Jönnek a nagy szavak. „…és baszd meg a nagyanyádat!”
De ha valaki tényleg a nagy Neyzen, akkor részegen is az.
De ha valaki seggfej, akkor csak részeg seggfej lesz.
A részeg emberek kiszámíthatóak.
A részegek szükségtelenül nyersek.
Aminek nincsen értelme.
„Hadd mondjak valamit! Seggfej vagy.”
Ezzel mégis mit akarnak elérni?
Öt perc múlva úgyis meggondolják magukat. „Bocs, én vagyok a seggfej.”
Nem igaz?
Ha csak körbe-körbe megyünk, akkor inkább nem iszom veled.
Egy idősebb fickótól hallottam egy remek anekdotát.
Akkor úgy 19 éves lehettem.
Tehát ez 33 éve történt.
Viccként már hallhattátok, de igaz történet.
Imádom, hogy amiket átélünk, azok végül viccekként végzik.
Ülnek az autóban, és Ahmet azt mondja:
„Sinan, vezethetek én, ha túl részeg vagy.”
Mire Sinan: „De hát Ahmet, most is te vezetsz.”
Ez amúgy…
Komolyan, ez amúgy az egyik kedvencem.
Nagyon jó.
Még semmi sem tudta felülmúlni.
És továbbra is rejtély marad.
Mert a mai napig nem tudjuk, ki vezetett aznap este.
Hát nem csodálatos?
A részegséget nem bírom. De a kulturált ivást igen.
Jártál már Skóciában?
Értem. Melegen ajánlom! Fogd az asszonyt, menjetek!
Jó kis kulturális utazás.
Skóciában ezeréves helyeken jártam.
A minap valami csodálatos dolgot láttam.
Ismeritek Bülent Sakrakot?
Öcsém, az emberek nem normálisak.
Feszültség ide vagy oda, Bülent kivett két napot a böjt megtörésének ünnepére.
Ahogy felszállt a Leszboszra tartó kompra, a paparazzi kiszúrta Ayvalikban.
„Leszboszra tart, Bülent?” És mosolygott.
Valaki bekommentelte: „Görög kutya!”
Pedig csak rakit akart inni Leszboszon.
Ezek meg úgy tesznek, mintha EOKA-tag lenne.
Ez a török–görög feszültség az őrületbe kerget.
Mi itt csak elvagyunk…
Honnan a francból jöttek a vadászgépek?
„A tzatzikit mégsem kérem!”
Eldöntenétek, hogy szomszédok vagyunk-e, vagy ellenségek?
Csomó helyről kellett előbb eljönnünk.
Jól van, én leléptem!
Pánikban figyeljük a vadászgépeket, miközben rakiznánk.
Mindegy, elmentünk Skóciába. Még szoknyát is húztunk.
De persze ebbe is bele tudtak kötni.
Le is jött a cikk: „Szoknyában voltak!”
És?
Meg akarnak alázni valami miatt, amit csinálunk,
de fel sem fogják, hogy a kis célzásaik semmit sem jelentenek a számunkra.
Különös.
„Szoknyában voltatok?” „Igen.”
Engem ugyan miért zavarna?
Mi baj a hagyományos skót szoknyával?
Pláne Skóciában!
Itt a közönség 68%-a szoknyában vagy ruhában van.
Ti megalázónak érzitek?
Nem értem ezeket a random kiakadásokat.
Igen, felvettük, kiltnek hívják.
És várost néztünk. Uraz is velünk volt. „Skóciában kilt volt rajtuk!”
Odaát erre egyáltalán nem tekintenek nőies dologként!
A skótok sem nőiesek.
Ráadásul a kilt szerintem durvább viselet a nadrágnál.
Semmit sem hordunk alatta, és még fel is van sliccelve.
A minta nehogy megtévesszen!
Férfiasság szempontjából ez sokkal fenyegetőbb ám!
Ha farokméregetésre kerül a sor egy skóttal,
még ki sem oldod az övedet, de szembe találod magad a répájával.
„Mi történik?” „Semmi, minden oké.”
A mi kultúránkban van egy aranyos mondás az ivás kapcsán.
Áltatjuk is magunkat vele.
Tudjátok, mire gondolok? Ismeritek a kliséket?
Ez is egy klisé.
„Ami nem öl meg, az erősebbé tesz.”
A nagy francokat!
Mi az, hogy ami nem öl meg, erősebbé tesz?
Ez csak egy költői túlzás.
Hogy tehetne erősebbé?
Ha hozzád vágok egy dárdát…
„Nem ölt meg! Erősebbé tett!”
Ami nem öl meg, leszázalékolttá tesz.
Az élet nem így működik. Ne tévesszenek meg a nagy szavak!
„Ami nem öl meg, az erősebbé tesz.”
Hülyén viselkedünk, ha klisékről van szó.
Hajlamosak vagyunk bedőlni nekik.
Akkor is tennünk kell valamit, amikor az ellenkezőjére biztatnak.
Azt is mondogatjuk egymásnak:
„Ne foglalkozz vele, öcsém! Szard le!” Nem igaz?
De az is erőfeszítést igényel!
Tennem kell valamit, mielőtt nem foglalkoznék vele!
Mi az, hogy szarjam le? Az sem megy csak úgy magától!
Az, hogy csak néhányan nevettetek,
azt jelenti, hogy ez még mindig tabu.
Jól van.
Elmehetsz ám! Innentől csak rosszabb lesz.
Mennyi meló, csak hogy utána jobb legyen!
Az ivás kapcsán is szoktunk mondani valamit.
„Nincs ronda nő, csak túl kevés pia.” Nem igaz?
Ennek mindnyájan bedőlünk.
„Nincs ronda nő, csak túl kevés pia.” Ennek a sikerrátája úgy egy százalék.
Mert ki tűnik szebbnek az ivástól? Kicsoda?
És ha a testi vonzalomról van szó…
Engem nem nagyon érdekel a téma.
Sokszor hallottam már magamról: „Mit keres az a ronda pasi a jó csaj mellett?
Ilyen nincs!”
Miért kéne ugyanolyan jól kinéznem? Nő volnék?
Legyek olyan csinos, mint ő?
Legyenek nekem is dús ajkaim?
Feszes cicim, hosszú combom? Meg minden?
Miféle baromság ez?
Ezt sosem tudtam hova tenni.
„De csinos! És ezzel a rusnya döggel van.”
És? „A nő szebb.” Igen, és?
Folytassuk ezt a beszélgetést?
„De a pali sem semmi.
Még jobban is néz ki, mint a lány.” Így kellene alakulnia?
Egyszer egyedül vacsoráztam.
Ami nyilván senkit sem lep meg.
És odalépett hozzám egy híres plasztikai sebész.
Megvan az a vicc,
amikor a nightclub nagyfőnöke állást kínál, és átnyújtja a névjegyét?
Na, hát evés közben odajött hozzám, és a fülembe súgta:
„A füle.”
Azt javasolta, hogy csináltassam meg nála a fülemet.
A plasztikai sebész átadta a névjegyét.
Azt hiszi, hogy az én koromban még érdekel ez engem?
Mekkora seggfej!
Mindenesetre elzavartam.
Aztán úgy három évvel később láttam egy cikket:
„Sebészeti beavatkozáson átesett celebek.” És benne voltam!
Azt nyilatkozta, hogy megcsinálta a fülemet!
De hát miről beszélünk?
Gyerekként amúgy jobban elállt a fülem.
De most, hogy már elmúltam 50,
nagyobb a fejem, szóval most már talán kevésbé feltűnő.
De hát akkor is!
Elmentem megcsináltatni a fülemet, de félúton elengedtük a dolgot?
Mert útközben legatyásodtam?
Elkezdték visszasimítani, én meg: „Elég!
Félre kell tennem a fiam oktatására!”
Amit most fogok mondani, az rátok nem vonatkozik.
De egy este, miután azt mondtam,
hogy az elmúlt tíz évben nagyon felkapott lett a plasztikai műtét,
kinéztem a közönségre, és rájöttem, hogy éppen nekik sikerült beszólnom.
Valaki bekiabálta:
„Cem, mesélj még a gorilláról!
Utánozd még, ahogy az előbb!”
Gyorsan témát akartak váltani.
Nyilván elsősorban a nők vetik magukat alá ennek.
De a pasik sem ártatlanok. Néhányan már olyanok, mint a hasbeszélők bábuja.
És már kapásból azzal nyitnak, hogy semmit nem csináltattak meg az arcukon.
Ezzel nyitnak. „Megcsináltatott valamit, hölgyem?”
„Hát…
csak finomhangolás történt.”
Egy Ford Taurus hátsó lökhárítóját is helyre lehet hozni finomhangolással.
De mivel finomhangolták? Kalapáccsal?
Vannak emberek, akik nem állnak le a szépészeti beavatkozásokkal.
Fiatalabb koromban,
a 80-as években sokan utaztak ezért Brazíliába.
Brazília a népszerűségét többek között
a sufniműtéteknek köszönhette, amiket Amerikában nem végezhettek el.
Vannak furcsa kérések.
Ennek így kéne kinéznie: „Aknára léptem.
Helyreállító műtétet szeretnék, hogy ne nézzenek ki.”
De itt másról van szó.
Egyesek szerint, amit én csinálok, az testszégyenítés.
„Szégyelld magad! Ezek a kis műtétek támogatják az emberek önbizalmát!
Ne gúnyolódj rajtuk!”
Én nem rajtuk gúnyolódom.
Hanem a rögeszméseken.
Megértem azokat, akik tényleg csak apró igazításokra vállalkoznak.
De van, aki végigpörgeti a katalógust…
„Látja ennek a majomnak a segglyukát? Pont ilyen szájat szeretnék!”
És ebből nem csinálhatok viccet?
Nem szólhatok be azoknak, akik ész nélkül változtatják a külsejüket?
Főleg, hogy én elfogadom a saját csúfságomat?
Tudjátok, mit szoktak mondani!
Hogy is van?
There's a choice we're making…
Hogy is van?
„Ne sértegesd Istent!”
Az öregek jól tudják.
Ha valaki nem elégedett a külsejével…
„Utálom az orromat!” „Ne csináld, megsérted Istent!”
Most viszont?
Már senkit sem érdekel, hogy Isten mit szól az egészhez.
„Jöhet az arcfelvarrás!”
„Na de Isten?” „Isten nem bánja!
Amúgy is vészvillogóval előzök a leállósávon.
Ha az nem zavarja, ez sem fogja.”
Mindenki megcsináltat magán mindent.
Aztán meg ki vannak akadva, hogy már senki sem ismeri meg őket.
Egy barátom is eljátszotta. „Hát nem ismersz meg?”
„Öregem, mi a fasz?”
A saját anyád sem ismerne rád!
Még a halál is elsétálna melletted!
Halhatatlan leszel!
Beszambázik a kaszával… „Aynur?
Aynur, lejárt az időd. Jó napot, hölgyem!
Aynur?” „Én vagyok Aynur.”
„A francokat! Ne, tényleg?
Mi történt, Aynur?
Volt itt némi arcfelvarrás. Szájfeltöltés.
Mellnagyobbítás.
Azok az ajkak is? Ott lent?
Akkor négy ajakkal számolok.
Rendben.
Finomhangolás, mi?”
Ezeknek többnyire az a céljuk, hogy az ember bűntársat szerezzen.
Hölgyeim! Ha a barátnőtök a szarkalábaitokról kezd beszélni,
akkor legyetek résen!
„Csináltasd meg, édesem!” „Miért?” „Én is megcsináltattam.”
„És nekem ehhez mi közöm?” „Csak vágj bele!”
Mert ha már elindult ezen az úton,
nem akarja egyedül folytatni.
Azt akarja, hogy az elszámoltatásnál egész tömeg legyen vele.
Jöhet a: „Mi a fene? Megsérted Istent.”
„De nem csak én!”
Ez az oka.
„Sok mindent megcsináltattál, Aynur. Isten számára ez sértő.
Jól van. Egy, kettő… Zsírleszívás is volt.
Hadd nézzem meg a seggedet is!
Ó!
Ezt nem szereti.
Ezt tartja a legsértőbbnek.”
Barátotokként arra kérlek, bocsássatok meg nekünk, hölgyek!
De muszáj megkérdeznem. Most komolyan.
Miért csináltatjátok meg a feneketeket?
Ezt a barátotokként kérdezem.
Ötvenkét éves vagyok.
Életemben egyszer láttam a saját seggemet.
Ha elém tennétek tíz segget, és azt mondanátok, bökjek rá az enyémre,
esküszöm, hogy nem menne.
Valószínűleg csak tippelnék.
Mióta az identitásunk része a seggünk?
Mert az arcunk…
Az azért egyértelmű, nem?
Az arcunk a legjellegzetesebb részünk,
az arcunk alapján vagyunk beazonosíthatók.
Az arcunkról ismernek fel minket.
Az arcunk szerepel a személyi igazolványunkon.
Az arcunk alapján azonosítanak minket biztonsági szempontból.
Tehát, ha valaki megcsináltatja az arcát…
Azt hiszem, hogy ez még valahol működhet is.
Valahol érthető, hogy szebb arcra vágyunk.
De mi értelme van megcsináltatni a seggünket?
Micsoda?
Milyen elvárásunk van a seggünkkel szemben?
Jó, figyeljetek!
Leülök. Ebben van szerepe a seggemnek.
És ha kényelmetlenül ülök, akkor az az első gondolatom,
hogy ideteszek még egy párnát.
De miért tenném a seggembe a párnát ahelyett, hogy a fotelra tenném?
Logisztikai szempontból ennek semmi értelme.
És akkor azt mondják:
„Nem kell beszólni!
Hiszen visszanyerte az önbizalmát a beavatkozás után!”
Ha fenékemelés kell ahhoz, hogy legyen önbizalmad,
akkor azt már amúgy is megette a fene.
Most komolyan.
Barátaim, két évszázadon keresztül sulykoltuk,
hogy a nők többek a testüknél.
„Fontos a nők identitása és személyisége.
A média árucikként kezeli a nőket.
A média tárgyiasítja a nőket a marketingkampányokhoz.”
És így tovább! Két évszázadon át!
Ezt hallgattuk gyerekkorunkban, fiatalokként, felnőttekként!
„Igen. Nem szabad tárgyiasítani a nőket.”
És akkor most mi megy?
Mindenki kiteszi a seggét a TikTokra.
Mindenki az arcunkba tolja a seggét.
A média üzeni, hogy ezt kell csinálni?
Mindenkihez bemennek, és azt suttogják, filmezd le a segged?
„De én gitározom.” „És? Mutasd a segged!”
Arra akarok kilyukadni,
hogy az emberek azért koncentrálnak bizonyos testrészeikre,
mert azokkal azonosítják önmagukat.
Tehát a feminizmus negyedik hullámának
az az üzenete: „Az én seggem, az én választásom.”
Tudományosan igazolt.
Most elkezdek felépíteni egy poént. Maradjatok velem, fenti parasztok!
Szegény embert még az ág is húzza.
Csak viccelek. Nevessetek csak!
A múltkor egy buliban voltam. Én sosem hajtok rá a nőkre.
Most mit röhögsz?
Tényleg! Én nem szoktam nyomulni. Akik ismernek, azok tudják.
Komolyan mondom, soha.
Mert mit jelent, ha ráhajtunk egy nőre?
Ahhoz azért tenni is kell.
Manipulációval meg ilyesmivel jár.
Tehát meg kell dolgozni érte.
Nekem erre nincs időm. Másnap fellépésem lesz.
Ha láttatok engem, hogy valahol ráhajtottam egy nőre, mondjátok!
Felvételek is készülnek!
Képzeljétek csak el, ahogy odalejtek! „Mi újság? Az A. R. O. G.-ban voltam.
Mi lenne, ha nálam folytatnánk a kacagást?”
Nem jellemző. Hülyeségnek találom.
Mindig is annak találtam, kölyökként is.
Ott álltam egy itallal egy hölgy mellett.
Úgy tűnt, hogy nincsen senkije.
Nem ismertem. Csak ott álltunk egymás mellett.
Azt mondja:
„Tetszik?
Tetszik?” Ezt kérdezte.
Ez azért így elég tág, nem?
Mondom: „Tessék? Mire célzol?”
Gyorsan témát váltott, azt mondja: „A nadrágom.
Tetszik a nadrágom?”
Tényleg különleges darab volt.
Magas derekú, a csípőjén feszes,
és batikolt minta volt rajta.
Mondom: „Ja, nagyon eredeti.”
Mire ő: „Ez a vadásznadrágom.
Ezt veszem fel, amikor vadászom.”
Mondom, nekem most nincs szezonom.
Bocs.
Rám szeptemberben kellett volna lesni, amikor a szalonkák párosodnak.
Ő tökös volt, mert azt mondta:
„Ne hülyülj! Most komolyan, nem tetszik a seggem?”
Ez azért szomorú, nem?
Mert ha én mondtam volna olyat, ami akár távolról is emlékeztet erre,
akkor a rendőrség egyből kivonult volna.
Én lettem volna a téma a női talkshow-kban.
„A seggük alapján ítéli meg az embereket. És még Ozan Güvennel is jóban van.”
Ez ment volna!
Bizony.
„Nem vett részt a tüntetéseken a Gezi Parkban.”
Örökké ez menne. Ebből a szempontból nem vagyunk egyenlők.
Egy nő gyakorlatilag bármit mondhat. „Nem tetszik a seggem?”
És mivel bennem van kötelességtudat, azt mondtam: „Nagyon jó segged van.
Csak egy baj van vele.
Hogy a tiéd.
Ez a hátránya.
Kár, hogy akármerre megy is, te mindig ott vagy vele.
Ez a hátránya ennek a seggnek.
De ha megkaphatom magában,
akkor megmosom, és holnap visszahozom.”
Ő kezdte!
Ha a seggedre tereled a szót, akkor készülj fel az osztásra!
Nem?
Már egyébként sem menő mindent megcsináltatni magunkon.
A férfiak is megbuggyantak. Láttam egy új őrületet.
Bocs, ha ti is bevállaltátok, muszáj beszólnom!
Pénisztöltés.
Még a parasztok is ismerik!
Abszurd.
Valamiféle folyadékot vagy mit tesznek a…
Azt hiszem, szilikont.
Befecskendőzik a péniszbe! Úristen!
Erről már annyit beszéltünk az évek során! Mit akartok még?
Hogy hat méter hosszú legyen?
Mit akartok?
Sálnak akarjátok használni telente?
Az emberek néha annyira primitívek.
Erről az aztékok meg a maják jutnak eszembe.
Meg a még létező afrikai törzsek.
Tudjátok, akik tányérajkúak.
Vagy a burmai nők a nyakpereceikkel.
Vagy az afrikaiak, akik tököt kötnek a farkukra.
Én nem látom a különbséget.
A testmódosításban nincs semmi új.
Sőt, már inkább elavult.
Amikor többszöri arcfelvarrás után azt mondják: „Köszi, doki!
Már csak dobverő kell, és készen állok a ramadánra.”
Kifeszítik a bőrüket, mint a dobot.
És azt hiszik, jól néznek ki.
Érthetetlen.
Már szóba sem kerül az emberek személyisége.
Ami éles kontrasztban áll a hagyományos irodalommal.
Ez igen! Erre már nem tudok mit mondani.
Nem fog meghatni a köhögésed!
Halljam! Te mit csináltattál meg?
Tudjátok, hogy szerintem
melyik a kezdő szintű testmódosítás?
Az ajakfeltöltés.
Az ajakfeltöltés?
Nem. Igazából nem.
A tetoválás.
Nekem nincs tetkóm.
De egyeseknek…
Egyszer egy női néző azt mondta:
„Olyan helyen van tetkóm, ahol senki sem látja.”
Ne csináljunk úgy, mintha nem értenénk, hogy mire célzott!
Széttárod a combját, és az áll ott, hogy „áruátvétel”.
És titokzatosnak akar tűnni, de azért egyből lelövi a poént.
Az én voltam, Cem!
Ez is bizonyítja, hogy milyen őszinte vagyok.
Ez tényleg megtörtént, nem igaz?
A harmadik sorban voltál.
Látjátok? Igazi humorista vagyok.
És a tetoválás is létezik?
Elárulnád nekünk, hogy hol is van?
Akár a kameráknak is megmutathatod.
Milyen tetkóról van szó?
A csípőmön van.
A csípődön?
Közel jártam.
Az egyik farpofádon?
- Mi a szöveg? - Semmi.
- Tessék? - Csak egy ábra.
Egy ábra?
Egy nyíl?
Mármint…
Nem elég, hogy igazat mondtam, de még meg is jósoltam, hogy mi lesz.
Élvezd a tetoválásodat!
Nekem nincs. A színészeknek nem ajánlják.
De sok szakmabeli barátom
csináltatott azóta, mert most már könnyen eltakarhatók sminkkel.
Fiatalabb koromban
a szimbólumokat leszámítva a legnépszerűbb tetkók
a latin kifejezések voltak.
Megvannak?
Például carpe diem.
Vagy tutto passa, azaz „minden elmúlik”.
Ezek nagyot mentek.
Egy időben a vonalkódok is népszerűek voltak. A sci-fis téma miatt.
Mint a Gattacában. Vonalkód a nyakon.
„Mi újság?” „Minden oké.”
De ha szkennelik egy boltban,
akkor kiderül, hogy csak valami kibaszott öblítő vonalkódja.
Vagy egy Nivea testápolóé.
Nem?
Vagy egy Dr. Oetkeré.
Vanília ízű.
Nektek van tetkótok? Van valakinek valami extra?
- Neked van? Micsoda? - Egy X.
Az enyém Ré.
- Ré? - Igen.
Tehát a tested egy szertartási helyszín. Ejha!
- Melyik része? Ré szeme? - Igen.
Ré szeme. Oké, értem.
Uram, irgalmazz!
Nekem ez… Ne vedd magadra!
Képzeljétek el, hogy valakivel benne vagytok a dologban, levetkőztök…
Megfordítod, és meglátod Rét.
Engem kiborítana, tudjátok?
Teljesen más lenne, mint egy átlagos emberrel szeretkezni.
Ott hesszel Ré a hátán!
Engem azért megijesztene, tudjátok?
Ha meglátnék egy latin szöveget nagybetűkkel valami vallási cuccról…
Szerintem a tetkó legyen egyértelmű, na!
Egy haveromnak van egy vicces tetkója. Az a szöveg:
„I will never forge.”
Hiányzik a T.
Szóval…
Mégis hogyan…
Hogy a picsába felejted el…
az egyik betűt egy ilyen szövegnél?
„Sosem felejtem e…”
Mi az, hogy „I will never forge”?
Komolyan mondom!
Van, aki a gyereke nevét tetováltatja magára. Ilknur. Aynur.
Nehogy elfelejtse.
Van egy haverom, Szakáll.
Amikor Szakáll szerelmes lesz,
egyből magára tetováltja a kedvese nevét.
Sükran. Mindenhol szerepel rajta.
„Elveszem Sükrant.”
De akkor ne varrasd a nevét a homlokodra!
Amint elvált, Sükran nevéből Batman-szimbólum lett.
Másodszor is megnősült.
Akkor Melisszel volt tele a teste.
„Komoly a dolog.”
A Melisekből is Batman-szimbólumok lettek.
Most már csak Batmannel randizhatna.
Mert már nincs több szabad bőrfelület.
Csak azért nem jön össze senkivel, mert már nincs több hely.
Elég sok tetoválást szúrnak el.
Van az a híres Tupac-idézet.
Az egyik dalából talán?
„Only God can judge me.”
Megvan? Eléggé ismert. „Felettem csak Isten ítélkezhet.”
Nem vagyok ám teológus, de szerény véleményem szerint
vallási szempontból azért problémás ez az idézet.
Mert filológiai szempontból…
Mert a többi szó rendben van. „Csak Isten ítélkezik felettem.” Eddig jó.
Tehát csak ő számoltatja el.
Ez egy komoly idézet.
Kihangsúlyozza a hitet.
De hogy „ítélkezhet”?
Szerintem ez már necces.
Elvégre a Mindenható Istenről van szó.
De ez a képző elmismásolja a dolgot.
Szerintetek nem? Elvégre…
„Felettem csak Isten ítélkezhet. Megengedem, te megteheted.”
Számomra gyerekes. Kijelentő módban működne.
De amiatt, hogy „ítélkezhet”, szerintem nincs rendjén.
Egy szakmabeli barátunk hívő muszlim.
Fiatalabb korában lett egy tetkója, amit később aztán eltávolíttatott.
„Felettem csak Allah ítélkezhet.”
Ez már komolyabb.
Mert hát…
Hogy magyarázod ezt meg az elszámoltatásnál?
„Helló! Meghaltam.
Felettem csak Allah ítélkezhet.”
„Hogy mi van?”
„Felettem csak Allah ítélkezhet.” „Igen? Nem mondod.
Ejha! Akkor várj itt egy kicsit!
Aynur! Kérlek, mártsd a segged az izzó lávába, igen!
Gyere csak!”
Mi az, hogy csak Allah?
„Tupac.” „Igen? Tupac is itt van.
Őt karóba húztuk. És?
Azt mondtad, ítélkezhet. De a megengedő képzőre nem volt szükség.
Honnan szeditek ezeket a baromságokat?”
„A jó szándék vezérelt.
A jó szándék vezérelt. Átadnád neki?
Nem úgy értettem. Isten ítélkezhet felettem, tudod?
Le akartam szedetni, de sajnos még azelőtt meghaltam.
Nem beszélnéd meg vele? Hogy ne jelentsen odabent gondot?”
„Be fogod szopni.
Ezért szétkapnak.”
„Megbeszélnéd vele? Nem rosszból csináltam.”
„Várj itt!
Na, az van…
Igen, olyasmi, mint Tupacé.
Csak Isten helyett Allah az alany.
Igen.
Megmondtam neki.
Jól van. Oké, Isten.
Édesem!
Egy pillanat. Édesem!”
„Kitettem Instára egy ivós képet.”
„Kussolj! Most nem érek rá. Sipirc!
Édesem! Rákérdeztem a dologra.
Allah már ítéletet hozott.
A tetoválás bűn.”
Jó éjszakát, barátaim!
A feliratot fordította: Dittrich-Varga Fruzsina