Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Da!
Bine ați venit!
Joc într-un serial pe postul național. E cel mai sigur loc de muncă.
Bun-venit, prieteni!
Spectacolul se numește CMXXIV.
Iată, scrie și aici.
Să vă explic ce înseamnă.
Am început acest show în 2024, de-asta îi zicem „CM24”.
Scriem cu cifre romane, fiindcă așa ne cere gruparea Illuminati.
Voiam să fie „24” înainte de „CM”,
dar s-ar fi creat așteptări diferite.
Râdeți, doamnă!
Aud întruna: „Ce găsesc femeile la el?”
Nu știu ce găsesc ele la mine,
dar pot să vă spun că nu trebuie să caute prea mult.
Prieteni, fac stand-up de mult timp. De vreo 30 de ani.
Așteptările sunt sus, iar moralul meu e jos.
Tata a zis: „Băiete, trăim vremuri urâte. Ai grijă pe cine lași în sală.”
Așa gândește tata.
Parcă își trimite la muncă fiul de 12 ani.
„Ai grijă pe cine lași în sală.” Prostii! Fanii mei sunt de alt nivel.
Dar au așteptări mari. De fiecare dată!
Se zice că Cem Yılmaz și-a pierdut harul. E cineva care n-a auzit asta?
„Nu mai poate.” „E pe ducă.” „Sper să o dea în bară azi, ca să vedem.”
Frate, până nu mă vezi la Survivor…
mai există speranță.
Când o să mă vezi târându-mă în noroi pentru un biscuit,
atunci poți să fii sigur
că îmi merge prost.
De vreme ce trăim vremuri urâte, aș vrea să lansez un avertisment.
Să nu devenim insensibili.
Aceste vremuri urâte nasc insensibilitate. Am suferit din cauza asta.
În țara noastră, poți fi acuzat de insensibilitate
și dacă te trezești târziu.
Să zicem că au izbucnit incendii undeva la Marea Egee la ora 10:30,
iar tu te-ai trezit pe la 11:00.
Vezi pe internet: „Ce faci, boule! Arde!”
Dormeam! N-am făcut nimic.
Dormeam, atâta tot.
În domeniul comediei nu ai prieteni sau susținători.
Uite, fratele meu mai mare.
El și bătrânul Zafer, noua generație de comedieni.
Le-ați văzut show-ul?
E live. Se intră cu bilet. Sunt buni. Mergeți să-i vedeți. Doar 50 de lire!
Asta e partea mai amuzantă.
I-am zis: „Abia aștept! Înregistrăm azi.”
Zice: „Intrăm pe scenă dacă te vedem că te chinui prea tare.”
Le-am zis că nu vreau să returnez 4.000 de lire per spectator.
Fiul meu m-a surprins cu vorbe frumoase în acest sezon.
Are 13 ani. Mi-a zis: „Baftă în noul sezon, tati!
Să ai un turneu european grozav! Aud că ai 20 de show-uri.”
A zis numărul exact.
Apoi a menționat turneul din America.
Cred că el și mama lui au planuri. S-au gândit la toate.
Păcat, nu-i așa?
Nu fac gluma aia toxică. Unii se enervează.
Da, am făcut câteva glume despre pensia alimentară.
S-a zis: „Cum îndrăznește să glumească despre asta?”
Frate, eu plătesc, eu glumesc.
Am drepturile de autor pentru glumă.
Era o glumă bună, fără îndoială.
M-au întrebat despre pensia alimentară, și am zis: „Poate pensie falimentară!”
V-ați prins?
Am divorțat.
Cât a trecut de-atunci? Vreo 13 ani.
Încă sunt uimit când văd cupluri în public.
Nu vă dau idei, dar eu sunt singur și fericit.
Sunteți un cuplu, nu? De cât timp?
- De unsprezece ani. - Unsprezece? Copii?
- Doi. - Fie binecuvântați!
Să-i vedeți prosperând în viață.
Unsprezece ani! În ultimii zece, ai stat mult la toaletă.
Începe în primul an cu Candy Crush și altele.
Bărbații stau mult la toaletă după primul an.
„Iubire!” „Apuca-m-ai de iubire.”
E adevărat?
Îți aduci minte, fată?
Fumezi, frate?
Ai grijă, dacă fumezi pe toaletă. Trebuie să te avertizez.
E un mic gol aici, da?
Scuturi țigara în acel gol.
Ai mare grijă. Era să mă sigilez o dată.
Dacă vă spun!
Sunt uimit că oamenii formează perechi. Cum să nu fiu uimit?
Se supără și se enervează reciproc.
Femeile și bărbații se dușmănesc.
Se zice că eu fac glume toxice. Chiar și misogine.
„Glume toxice! Discurs patriarhal și glume toxice!”
Ce e aia „toxic”? Tot repetă asta. Ce dracu' înseamnă?
Se folosește pentru bărbați. „Un bărbat toxic.”
În limba turcă,
„tok” e „bine hrănit”, iar „sik” e „sculă”.
Când îi zici unui turc „toxic”, e imposibil să se simtă insultat.
„Ercan, ești toxic!”
„Ce să zic…
Slavă Domnului!
Într-adevăr, e bine întreținută.
Nu sunt proaspăt întors din armată.”
Totul e toxic acum.
Dacă te placi puțin, ești numit narcisist.
Sunt singur. Da. Mă simt bine acasă.
Când ajungi acasă, cumnata te întreabă: „La ce ai râs cel mai tare? Ți-a plăcut?”
Eu, când ajung, mă plimb prin casă fără pantaloni.
Mă uit la John Wick 1, John Wick 2, John Wick 3, John Wick 4…
N-am mai petrecut timp cu o femeie de multă vreme.
Nu le urăsc, dar e greu cu femeile.
Avem cupluri noi aici? Trăiește cineva experiențe noi?
Spuneți-mi, cum țineți relația vie?
Sunt foarte curios. Eu nu pot la vârsta mea.
Te vezi cu o femeie de 38 de ani și cică ți-ai găsit „o iubită tânără”.
Are 38 de ani! E pe patul de moarte, la naiba!
Femeile nu înțeleg întrebările.
Întrebi: „Ce m-aș face fără tine?” Ei i se pare romantic.
Nu! E pe bune: „Ce aș putea face dacă n-aș fi cu tine?”
Da.
Întrebi: „Ce-am făcut să te merit?” Ea se topește!
Nu! E pe bune.
„Ce naiba am făcut ca să merit așa ceva?”
Ți-am ucis speranțele. Bravo mie!
Sunt divorțat. Am un fiu. Sunt foarte fericit.
Fiul meu a petrecut mult timp cu mine vara asta.
E adolescent, așa că îi place să petreacă timpul cu adulții.
Învață expresii noi, face lucruri noi.
M-am entuziasmat. Mi-am zis: „Ne-am distrat grozav!”
Apoi s-a întâmplat ceva la care nu mă așteptam.
Mi-am zis: „M-am ocupat de el și o voi face încă mulți ani.
Și nu e ieftin.
Dar el va avea grijă de mine în viitor?”
Nu vă gândiți la asta?
„Ar trebui să se facă doctor, să mă îngrijească.”
Eu nu gândeam așa,
dar întrebarea asta mi-a încolțit în minte.
Și i-am zis: „Uite, ne distrăm pe cinste.
Când eu și unchiul tău o să îmbătrânim, o să ai grijă de noi?”
A zis: „Dacă chiar aveți nevoie, da.”
Nemernicul plănuiește să ne ude buzele în timp ce murim.
Atunci, aș vrea să-mi citească pe buze:
„Fundația pentru soldații turci”.
„Asociația turcă pentru educație”. Da, le pot dona averea mea.
În loc de testament, el și mama lui vor găsi un castravete.
O fac fără să clipesc.
Copilul meu! Știți ce a făcut?
Ați auzit de site-ul „Celebrity net worth”?
Nu? Aduceți alt public.
Site-ul ăsta, „Celebrity net worth”, conține informații.
Se presupune că îți zice câți bani au vedetele.
„Cât are Michael Jordan?” „2,5 miliarde de dolari.”
„Cât câștigă Céline Dion?” Îți spune.
Fiul meu a venit și mi-a zis:
„Tată, te-am căutat pe «Celebrity net worth».”
Sânge din sângele meu.
L-am întrebat: „De ce?”
M-a căutat cu prietenii lui.
Zice: „Tată, am căutat. Ai 20 de milioane de dolari.”
M-am demoralizat.
Ori site-ul nu are date după Apocalipsa digitală din '99,
ori ei s-au uitat la alt comedian.
„Ești nebun? Am 20 de milioane la mine acum.”
Apoi am realizat că e mult.
L-am întrebat: „Mama ta știe de site?”
Chiar l-am întrebat.
Sunt uimit că sunteți împreună.
Fiindcă, vă spun fără menajamente, oamenii se disprețuiesc.
Bărbații se ceartă cu femeile, angajații cu angajatorii.
Oamenii s-au săturat unii de alții.
Și cu tot ce se întâmplă…
Dacă faci o pauză,
ești considerat un insensibil care nu știe ce se întâmplă în lume.
Subiectele fierbinți se schimbă rapid. Sunt atâtea lucruri de vorbit!
Așa că mă simt abătut.
Și mă deranjează
că apar pe prima pagină doar subiecte irelevante.
Scria zilele trecute:
„Inteligenta artificială ne va lua slujbele.”
Care slujbe?
Rata șomajului e 30% în Turcia.
Doar cu o rudă în guvern ar găsi IA o slujbă în Turcia.
„Auzi, știi vreun port liber în vreun router?”
Cine, ferească Allah, e în pericol să fie înlocuit de IA?
Eu nu mă tem. Cine se teme?
E clar, sunteți nedormiți.
E marți. Așa arată publicul.
„Haide, Cem! Zi gluma, nu ne pune să muncim pentru ea.”
„IA ne va controla.”
Nu inteligența e problema.
Așa a fost mereu.
Cei inteligenți și muncitori i-au condus pe restul.
Fie cu intenții rele, fie altfel.
Dar noi suntem mereu foarte pasivi.
Mă mir că lumea e surprinsă.
Praful de pușcă a oferit un avantaj în fața altora.
Motorul cu aburi, revoluția industrială…
Desigur, cei din domeniu ne vor juca pe degete.
De ce sunteți surprinși?
„IA ne va controla.”
Nu inteligența e problema, ci faptul că e artificială.
Am văzut la televizor o femeie care vorbea despre IA.
Părea îngrijorată doar de aspectul artificial.
„Inteligența artificială ne va lua slujbele.”
Buze, implanturi mamare, implant de fund brazilian…
„IA va prelua controlul!”
Tu ești deja plină de silicon!
Ce-ți pasă?
Și de ce discutăm despre chestii grandioase?
„Ce ne va face IA?”
Frate, noi nu știm de unde vine bricheta portocalie.
Lasă inteligența artificială! Știe cineva? Să-mi zică și mie!
Asta. Cum ajunge în casele noastre? A cumpărat cineva vreuna?
Cum ajung în casele noastre?
Jur! Am 20 de brichete Dupont și asta.
Are și un frate albastru.
Sunt vii! Pleacă din fabrică să ia o gură de aer.
Nu mai știi ce să zici. Probabil că e un dispozitiv de ascultare.
O să ne distrugă la un moment dat.
Sunt un tip plin de compasiune.
Nu poți face comedie fără să fii milos.
În țara noastră, sunt mulți care merită compasiunea noastră.
Cei mai mulți sunt oameni buni.
Dar compasiunea dispare când vezi un interviu luat pe stradă.
E descurajant.
Deseori aud critici:
„Nu prea umblă pe străzi, ca să nu ia contact cu oamenii.”
Vrei să fiu înjunghiat în Fikirtepe ca să te fac să râzi?
De parcă Dostoievski a avut o tutungerie în Esenyurt!
Nu m-am plimbat pe stradă de 25 de ani!
Și când eram copil o făceam rar.
Dar îmi cunosc conaționalii.
Turcilor nu le pasă de ei sau de ce se întâmplă lângă ei.
Se gândesc la chestii importante: „Turcia e ținta unei conspirații!”
Doar pe tonul ăsta. „Nu s-a călcat pe Lună.”
Bine, asta e adevărat, n-a fost nimeni pe Lună.
Zilele trecute, zicea cineva…
A murit cineva din familia Rothschild.
Cineva zicea: „A murit un Rothschild. Să ardă în iad!”
Tipul face obloane în Sarıyer.
Ce ți-a făcut familia Rotschild?
Au comandat obloane și nu au plătit? Ce?
Turcii sunt preocupați de chestii importante
și nu mai au timp pentru ei.
Stați mult pe rețelele sociale.
Eu nu. Am renunțat la ele.
Pe Instagram, vezi: „De ce ai dezactivat comentariile?”
Era s-o iau razna. Mereu îmi apar pitici pe Instagram.
Nu știu dacă e din cauza locației mele sau algoritmul e de vină,
dar văd o grămadă de pitici.
De ce?
Jur, habar n-aveam că există atât de mulți.
Când eram copil, erau doar șapte.
Acum există pitici căsătoriți, pitici sulițași,
familii de pitici care dansează.
Mi s-a zis să încurc algoritmul.
M-am gândit și am început să mă uit la funduri braziliene.
Ca să încurc algoritmul.
Și toate dispozitivele sunt sincronizate.
Te-ai săturat de pitici și deschizi Spotify.
Imediat îți cântă Yalın.
Poanta asta nu ajunge până la balcon.
E cam scurtă.
Sincer, chiar m-am săturat.
Am vrut să petrec timp cu mine.
Știți ideea asta de a te dedica muncii?
Am zis să trăiesc mai sănătos.
Am o mică umflătură, se vede?
Eram foarte demoralizat.
Am fost la un consult la începutul sezonului,
să văd dacă am probleme.
Doctorul mi-a zis:
„Îți spun de la început: nu mai bea.”
„Dar nu beau mult…” Iar el: „Ba da, te văd pe Instagram.”
Toată lumea crede că bem mult. E ciudat, dar nu contează.
Apoi mi-a zis să dorm mai mult.
Mi-a sugerat o aplicație.
Era o aplicație nu doar pentru telefon, ci și pentru ceas.
Știți aplicațiile de tip somnifer?
Să fiu al naibii dacă vă mai întreb ceva!
Nu știți aplicațiile astea?
Îți înregistrează somnul.
„Tuse la ora 2:00. Respirație dificilă la ora 3:00.”
Nu aveți aplicații de-astea?
Toți cei de aici trăiesc din ajutor social?
„Dle Cem, nici nu visăm la așa ceva!”
„Apnee. S-a întors pe o parte. A tușit.
La 3:00, s-a bășit.
Trimit la Apple?”
Sunt chestii personale.
Am zis că mă va ajuta, dar mi-am pierdut intimitatea.
Spuneți, domnule, așa e în căsnicie?
Primești raportul: cine s-a bășit, cine nu, cine a râgâit?
Nici soțului sau soției nu-i spui asta.
Și cum toate dispozitivele sunt sincronizate…
Ceasul sună și îți arată o listă cu ce s-a întâmplat peste noapte.
Nu totul, desigur…
„Raportul nopții. Te-ai bășit la 03:16.”
Bine, am înțeles!
Pornești tableta și auzi o notificare.
„Frate, ceasul mi-a zis că te-ai bășit pe la 4:00.”
Când se termină chestia asta?
Intru pe computer la muncă. Mesaje: „Am auzit ce s-a întâmplat.”
„Și tu îmi zici că m-am bășit?” „Nu, am niște filmulețe…”
E incredibil!
Totul, din cauza acestei umflături. De-asta am renunțat la rețelele sociale.
Oricum, ce ne mai oferă?
Ne-am săturat de cursuri de machiaj, de dat din fund și altele.
Aș fi zis că ați învățat să vă machiați până acum.
Jur pe ce am mai sfânt!
Cât de complicat poate fi?
„Vezi? Așa. Fă așa.”
Ca bărbat profesionist de 52 de ani… Ești de acord, nu?
Nu ne uităm deloc la machiaj. De ce le insistă femeile?
„Îmi dau contur așa.”
În toți acești ani, niciodată nu m-am uitat la o femeie
și să zic: „Îmi place ce contur și-a făcut!
Ce umbrire incredibilă!”
De ce depun atâta efort?
Ați învățat, nu-i așa?
Tu ai înțeles.
După toate lecțiile alea, ăsta e rezultatul? Ferească…
Draga de ea…
Vă spun, rețele sociale îi învrăjbesc pe oameni.
„Ești media celor cinci persoane cu care te vezi mai des.”
Ce naiba înseamnă asta?
Oricum e greu să aduni oamenii ca să petreci puțin timp cu ei.
Acum apare și rahatul ăsta. „Media celor cinci persoane…”
Fiecare caută să vadă cine strică media.
„Nu-l mai invita pe Nevzat!”
Aproape că nu mă mai întâlnesc cu nimeni.
Sincer, nu prea mai văd pe nimeni.
Și da, de obicei, nu mă plimb pe străzi.
Cum ziceam, viața mea e destul de privată.
Văd oameni pe stradă în cartierul meu.
Locuiesc în apropiere, în Levent.
În Zona 1 din Levent. Leventul adevărat.
Zice cineva deunăzi: „Și eu, tot în Levent!”
„Unde, în Levent?” Zice: „Zona 6!”
Acolo e Levent doar în mintea ta.
Ce-i prostia asta? E Eyüp, nu Zona 6, Levent.
Atunci zi că Esenler e centrul Etilerului.
Dar da, mă plimb prin cartier.
Ies din casă.
Văd oameni.
Când lupta politică se încinge, există tendința să fim etichetați,
să fim puși în niște cutii.
Vreau să fac glume politice,
dar nu vreau să rămân fără Mercedesurile mele clasice.
Mersi! Urmăriți-mă la postul național.
Deunăzi am luat un taxi. Mă descurc în arabă.
Taximetristul a zis…
Cine e venit de curând în Istanbul să descarce aplicația de pe MyArab.com.
E ca Uber, dar îți arată cel mai apropiat arab.
La taxi scrie că vine în trei minute, arabul vine în două.
Imediat vine și te ia.
Șoferul de taxi mi-a zis: „De ce nu te cheamă să joci în seriale?”
Asta chiar m-a durut.
L-am întrebat în ce serial m-ar vedea.
Imaginați-vă…
Nu pot nici să pozez cu asta, fir-ar să fie!
N-aș primi un rol bun, nu-i așa?
N-aș fi vreun mare sultan.
Nici Baiazid, nici Murad, asta e sigur.
L-aș putea juca pe sultanul Cem.
Ăsta a fugit în Rhodos, apoi s-a refugiat lângă Papă.
Se fac tâmpenii acolo.
Mi s-ar potrivi rolul.
Stau în același cartier și votez în același loc de mulți ani.
La o școală din Levent.
Uneori mi se fac poze.
Nu uneori, aproape întotdeauna!
Sub poză, scrie: „S-a râs cu lacrimi la urne.”
Cum i-am făcut pe toți să râdă?
Li s-o fi părut amuzant că am votat pentru Kılıçdaroğlu.
Adică…
Câtă putere am? La fel de multă ca tine.
Contăm doar dacă acționăm împreună.
Se ia totul în glumă, chiar și la urne.
„I-a făcut să râdă!” N-am făcut nimic. Am pus buletinul de vot în urnă.
Asta facem la vot. Punem voturile în urme.
Și zicem, ca niște persoane rezonabile, „Am votat pentru țara noastră.”
Și cu asta, basta, nu? Greșit!
Te vede o bătrână pe stradă și zice:
„Ne-ai făcut oi, dar v-am tuns noi pe voi!”
Hai, mamaie…
De ce te răzbuni pe mine?
Sunt o persoană foarte blândă. De ce te superi pe mine?
Recunosc că gândesc altfel decât tine, dar ne putem înțelege.
„Ne-ai zis «oi», v-am tuns!”
Aș zice eu vreodată că ești oaie?
Par eu un astfel de om?
Și merge foarte încet, rămâne în fața mea.
Când eram mai tânăr, așa mergeau zombii în filme.
Auzi, zombi! Orice asemănare e intenționată.
În filmele cu zombi, aceștia vin încet spre tine.
Ce naiba e asta? Ce e amenințător la asta?
Mă tot gândeam în copilărie.
Un mort vine spre tine. Și ce dacă?
„Ce mârâi așa? Dă-te naibii din drum!”
Sunt viu și agil. De ce mi-ar păsa?
De ce sunt zombii o amenințare?
Fiindcă sunt mulți!
Și există multe bătrâne ca aia.
E o problemă cu zombii. Nu poți să împuști persoana iubită.
Știți ce zic?
O vezi că se transformă în zombi. „Jennifer, nu!”
„Trage, Mike!” „E Jennifer!”
Care Jennifer? Poate maică-sa…
„N-o împușc!”
Sincer, cum să o împușc pe bătrână?
Îmi lipsește duritatea unora. Aleg să fiu o persoană rezonabilă.
Apropo de duritate, dacă Turcia ar fi invadată de zombi…
Păi oamenii se sfâșie deja între ei.
I-ar face praf pe morții ăia.
Ai alerga să le zdrobești căpățânile.
„Ăla e cumnatul Burhan? Nenorocitule…”
Ai considera o oportunitate
faptul că a devenit zombi.
E prea multă zâzanie în lume.
Suntem în anul 2025,
și încă ne certăm pe teme de animale, darmite legat de oameni.
Cum de se dezbate încă în anul 2025
dacă ar trebui să iubim câinii și pisicile?
Ce întrebare e asta?
„E bine să lovim pisicile vagaboande?”
Ce e tâmpenia asta? Asta se dezbate!
Mai știți cum încercau toți să-și arate dragostea pentru animale?
Istanbulul e un oraș al câinilor și pisicilor.
Unele animale au fost maltratate.
Dar mereu dezbat doar psihopații.
Pe de o parte, cei care urăsc animalele. „E pe stradă, ia să-i dau un șut!”
Genul ăsta de maniaci.
De partea cealaltă, cei care detestă oamenii.
Suntem între ciocan și nicovală.
Ai văzut clipul ăla cu femeia și pitbullul?
Pitbullul ei mânca la propriu o pisică vagaboandă.
Când i s-a spus, a zis:
„Animalele sunt creaturile mute ale Domnului.”
Pitbullul ei face carnagiu,
iar ea romanțează întâmplarea numindu-l „creatură mută”.
Sau „prieten cu patru picioare”.
Hai să zicem: „Pistolul ăsta e prietenul de fier al Domnului.”
Ce naiba?
Vă vine să credeți?
Nu mai poți să iubești animalele.
Serios. Orice chestie e dezbătută de psihopați.
Mereu, două extreme.
Oamenii rezonabili se uită la ei ca pe Wimbledon.
Nu-i așa că e nasol?
Am doi câini Kangal.
Să vedeți ce-am pățit. Era să fim bătuți în Germania.
Am doi câini Kangal. Masculul are 90 de kilograme, femela, 65.
Un vecin avea doi câini mici, Cookie și Lucky.
Purtau vestă și papion.
Iar câinii mei Kangal arătau ca veniți direct din Sivas.
Cine are un Kangal știe, când îl pui în lanț se uită așa.
„Un lanț de fier? Frate, ești naiv.
Te rog, leagă-mă cu lanțul. Nu mă deranjează.”
Pe la ora 3:00, Cookie și Lucky au sărit gardul,
iar familia Kangal a fost uimită să vadă câini cu papion.
„De ce naiba poartă papion?”
Ăștia mici lătrau de mama focului la ora 3:00.
Familia Kangal discuta cum o să-și câștige traiul în Istanbul.
„Ne facem taximetriști la aeroport?”
Ăia mici lătrau întruna.
Până la urmă, băiatul nostru s-a săturat
și le-a zis: „Copii, plecați! Duceți-vă de-aici!”
Cum ăia tot lătrau, ăsta a zis: „Băga-mi-aș…”
M-am simțit ca un criminal. Am fugit acolo cât am putut de repede.
E responsabilitatea mea.
Știți cum întreabă lumea: „Câinele mușcă?”
„Nu, vrea să dezbată ceva cu tine!”
Sigur că mușcă!
Câinii comunică cu gura. Da, sigur că mușcă!
Știți cum e. Ești cu câinele. „Mușcă?”
Întreabă-l!
Vorbește cu el despre mine.
„E băiat bun?”
Vezi așa ceva? Nu.
Așadar…
Câinii ăia mici au dat de belea.
Dacă latri așa…
M-am simțit ca un criminal. Mi s-a zis că a fost o scenă urâtă.
„I-au atacat pe câinii vecinilor.”
M-am simțit ca un criminal. E o reacție normală.
Mi-am cerut scuze și am întrebat ce aș fi putut să fac.
Tipul a fost foarte drăguț: „Dle Cem, e vina noastră.
Gardul nostru e prea scund. Câinii noștri au trecut la tine.
Au sărit gardul către o moarte aproape sigură.”
Am întrebat de Cookie. „Azi sigur nu mai iese. Poate mâine.”
Am întrebat de Lucky. „Lucky e bine.
De azi, o cheamă Unlucky.”
Nu e rău deloc.
Unii nu înțeleg.
În Germania, o femeie m-a admonestat.
„Rușine! Ce fel de om ești?
„Kangalii nu fac așa ceva! Sunt prietenii lui Allah din Sivas.”
A mai zis: „Și eu sunt Kangal.” Cum adică?
I-am zis: „Dacă ești din altă specie…”
Sunt câini, nu?
Ea a zis: „Sunt din Kangal. Câinii nu fac asta.”
Extremiștii pro-animale se luptă cu extremiștii pro-oameni.
E o situație dificilă. Era să fim înfrânți.
Toți trebuie să-și arate dragostea pentru animale.
Adică oamenii trebuie trași la răspundere.
Aveți câini? Nu mai întreb asta.
În anii '90, îi întrebam pe oameni de ce au câini.
În ziua de azi, deșii unii o fac din dragoste,
o vestă și un papion nu te fac iubitor de animale.
În multe stațiuni,
se cumpără căței copiilor. Cookie, Lucky sau Scorțișoară.
Li se pune papion,
dar sunt lăsați de izbeliște la sfârșitul sezonului.
Sunt abandonați.
„De ce mi-au pus papion? Voiam doar dragoste.”
Știți că așa e.
Tu ai câine?
Nu? Zero câini?
Are cineva de aici câine?
- Ce rasă e? - Golden.
Golden retriever, bucuria familiei.
- De ce ți-ai luat câine? - Degeaba. Nu face nimic.
Nu face nimic?
Dar ce voiai, să jefuiască bănci?
Ăsta nu e un film, să spună câinele: „Stai liniștit, frate. Curăț seiful.”
Am întrebat o femeie ce câine are.
A zis că are un ciobănesc german.
„De ce ți-ai luat câine?” A zis: „Pentru protecție.”
Așa a zis: „protecție”.
N-or mai fi farmacii pe aici.
Ține câinele la ușa dormitorului.
Mârâie la soț dacă se apropie.
Gata, e protejată în luna aia.
Probabil că asta e.
Am avut câine multă vreme.
Cu pisicile, pe de altă parte, e altceva. Nu le înțeleg.
E cineva care are pisică?
Te vor privi cu reproș.
„Unde ai fost toată noaptea? Să te ia naiba!”
Pisicile sunt ciudate!
Se poartă de parcă am fi oaspeții lor.
Bieții câini măcar încearcă să te distreze.
Le dai o recompensă, iar ei zic: „Fac un truc? Să sar, domnule?”
Pisicilor nu le pasă.
„Mâncare? Da, mâncare…
rahat cu ochi!”
Iubitele mele cam au pisici.
Adică aveau. Nu mai am iubite.
Nu există femei de vârsta mea, de 52 de ani.
Pisicile sunt bizare.
E foarte ciudat când sunteți la început, și ea are pisică.
Te duci la ea pentru prima oară.
Pisica ei se freacă de tine. Ea zice: „Duman te iubește!”
„Doamne-ajută!”
Acesta e primul pas.
Te bucuri să auzi: „De obicei nu se apropie de străini.”
„Da, frate! Sigur i-o trag în seara asta!”
„Nu se apropie de străini.”
Ea aduce gustări, deschide o sticlă de vin.
Niște brânză, niște carne uscată.
Nu știți ce-s alea. Doamne ferește!
Țara noastră e la pământ!
Trebuie să rescriu niște glume.
„Un sfert de pâine și…”
Te duci la ea, iar ea îți oferă pâine cu brânză și măsline.
Îți oferă gustări. Duman se freacă de tine.
Ea zice: „Nu te deranjează, nu?”
Ai păr de pisică și în chiloți, dar…
„Duman, năzdrăvan ce ești!”
Când ea se duce la baie sau la bucătărie, după vin:
„Pleacă naibii de lângă mine!”
Și vine momentul preludiului, săruturi și toate cele.
Urăsc animalele de companie care nu ies din încăpere.
Vă sărutați, iar pisica se holbează la tine.
Mi s-a întâmplat de câteva ori.
Animale care te privesc când faci sex.
Îmi amintesc de un buldog englez, care se holba așa.
De ce dracu' ești așa mirat?
Tu îți ridici piciorul și te lingi la coaie.
Dar asta te deranjează?
Jur pe ce-am mai sfânt!
Există o zicală faimoasă.
Cred că e așa:
„Dragostea mea pentru animale crește pe măsură ce cunosc oameni.”
E foarte falsă.
„Câți oameni cunoști?” „Doi.”
„Câte pisici ai?” „Patruzeci și șapte.”
Unii oameni nu au simțul echilibrului.
Vă spun sincer, nu există ierarhie în dragoste,
dar cei care suferă ar trebui testați.
De exemplu, un tip spune că și-a pierdut tatăl,
iar tu zici: „Am îngropat-o pe Scorțișoară.”
Omul ăla a zis că i-a murit tatăl!
„Scorțișoară ne era foarte dragă!”
„E vorba de tatăl meu!”
Câți ani avea Scorțișoară, 14? Cam era timpul să se ducă.
Scorțișoară n-a zis că o să trăiască 64 de ani.
„Am îngropat-o…”
„Îți zic de tatăl meu. Nu înțelegi?
Doar fiindcă tata nu aducea înapoi bățul,
nu e mai puțin prețios decât Scorțișoară.
Unii nu cântăresc corect lucrurile.
Iubirea sinceră pentru animale trebuie aplaudată, nu cea falsă.
Nu sunt răuvoitor, am văzut cu ochii mei.
Acum doi ani, în Gümüșlük,
am văzut niște fete din Istanbul, din Kadıköy, cu șalvari din batik.
Câinii lor alergau pe-acolo.
Toți erau drăguți cu animalele.
Era un loc unde erau acceptate animale de companie.
Scoțișoară, Cookie și Daisy erau fericiți. O atmosferă frumoasă.
Fetele vorbeau cu câinii lor, toate bune.
Câinii aveau și costume de baie. Erau foarte fericiți.
Am văzut și un tatuaj: „Life is a journey”.
Am rămas mască.
A rezolvat totul! Tradus, ar fi: „Viața…”
Nici engleză nu știți?
Ce ziceați? „Cem Yılmaz nu mai are har”?
Poate că publicul nu înțelege!
„Life is a journey.” Viața e o călătorie.
Mi s-a părut foarte ușor de reținut.
„De ce ți-ai tatuat asta?”
Cum ai zis? „Viața e… E o călătorie, nu?”
„Ia să-mi tatuez asta, să nu uit.
Dincoace pun lista de cumpărături.”
Daisy și Cookie erau fericiți.
Apoi a venit un alt câine. Un câine adevărat.
Bumbac, câinele măcelarului.
A văzut alți câini primind afecțiune și a vrut și el.
El era mai mare, genul de mascul alfa.
A mârâit prietenos.
Bietul Bumbac era să fie linșat!
„Cum să hărțuiești un câine mic ca Lucky?”
Am văzut totul cu ochii mei.
„Cunosc animalele. Cunosc și oamenii. Animalele sunt mai bune.”
Ce animal cunoști?
Ce animal, în afară de animalul tău de companie?
Avem în minte imaginea animalelor din fabule.
Vulpile sunt viclene. Corbii sunt așa și pe dincolo.
Trebuie să salvăm balenele.
De unde vin toate astea?
De ce arunci supă pe tabloul de Rembrandt ca să salvezi balenele?
Am văzut protestul.
Au aruncat supă pe un Rembrandt vechi de câteva secole.
Balena ar fi îngrozită dacă ar ști.
Ar zice: „E o rușine! Oricum mor săptămâna viitoare.
Lasă tabloul în pace.”
Doamne ferește!
Doar fabule avem în minte.
„Vulpile sunt viclene.” Ce au făcut?
Or fi construit un hotel într-un golfuleț virgin!
Ce au făcut?
Fură găini dacă lăsați cotețul deschis.
Nu cred că cunoaștem animalele.
Vulpile sunt viclene, leii sunt regi, iepurii nu știu ce…
Cine sunt aceștia?
Ce animale cunoașteți?
Știți cu ce se ocupă? Știe cineva?
Săracii de la balcon nu înțeleg.
Sunt șocați: „Sunt cai în mare?
Habar n-am. Noi nu avem televizor.”
Da, căluții de mare sunt creaturi ciudate.
Masculii nasc!
Exact, frate.
Pari foarte entuziasmat.
Mai exact, nu au sex.
Își schimbă sexul cum vor și se lasă gravizi singuri.
Mi-ar plăcea să am această tehnologie.
N-ar fi grozav să-ți plătești ție pensia alimentară?
N-ar trebui să vorbesc despre sex. Show-ul e pe Netflix.
Vă plac doar glumele sexuale făcute de comedienii străini.
Ce-mi pasă mie… E vreo persoană trans aici?
Nu răspundeți. Nu mi-ați zice nici ce oră e.
„E vreo persoană trans aici?”
„Da, este. Dar nu insista.”
Nu am nimic cu bărbații care devin femei,
dar interviurile lor sunt absurde.
Zice: „Mai există bărbați?”
Tu ai eliminat unul, nebuno!
Tranziția către femeie e în regulă.
E mai bine pentru noi.
Dar mă deranjează când o femeie devine bărbat.
Adică…
Îi respect decizia, desigur. Cum să nu?
E o decizie importantă. Tu ți-ai tăia-o?
Unii primesc una nouă!
E o situație dificilă. E greu să te pregătești fizic și mental.
Am o problemă cu bărbatul în care s-a transformat.
Te-ai străduit mult să devii bărbat.
Te simți bine în corpul acela, nu?
Să te fi pregătit mental să fii bărbatul ideal.
După operație, vezi câte un interviu.
„Cum merge?”
„Sunt un tip gelos, tiranic.”
Și nici nu i s-au scos firele!
„Nu o las pe iubita mea să poarte fustă mini.”
Omule, încă ai garderoba plină de fuste!
Chiar nu-mi place acea parte a tranziției lor.
Căluții de mare sunt animale ciudate. Există altele, necunoscute.
Fiecare are un animal preferat.
Am fost cu fratele meu mai mare la zoo, în Berlin.
Era acum 20 de ani. Am ajuns prea devreme, pe la 7:30.
Nici animalele nu erau acolo.
Jur!
Casiera ne-a vândut bilete.
Am intrat. Niciun animal!
S-o fi gândit că am venit să ne predăm.
„Intră! Găsește-ți o cușcă.”
Am intrat la zoo. Nu era nimeni pe-acolo.
După jumătate de oră, au adus animalele.
Rinoceri, maimuțe, girafe… Păreau surprinse.
„Ai văzut cât e ceasul, amice?”
Îi luaserăm pe nepregătite.
Imit bine cimpanzeul, nu?
Nu-i așa? Recunoașteți, e bine.
Nu, lăsați…
Nu-i de mirare că-mi iese!
Am fizicul necesar.
N-aș putea să imit o lebădă.
Au apărut maimuțele.
Ce tare era masculul de gorilă!
Da, gorilele mi-au atras atenția. Erau în spatele unui geam.
M-am apropiat de incinta lor. Ați privit vreodată o gorilă în ochi?
Nu putem vorbi nici despre pisici, darmite despre gorile.
„Ce aventuri ai trăit, dle Cem!”
Am fost fascinat de felul în care m-a privit gorila prin geam.
Frate-miu a zis:
„A trecut o jumătate de oră. Hai să vedem rinocerii și cămilele.”
I-am zis: „Rămân cu gorila.”
Se uita fix la mine. Trebuia să o vedeți.
Parcă încerca să-mi spună
„Dumnezeu m-a pus pe mine aici, iar pe tine acolo.
Așa e de data asta.”
Părea foarte tristă.
Era clar că văzuse Planeta maimuțelor.
Părea că spune: „O să vă distrugem pe toți.”
Nu mi-am luat ochii de la ea o jumătate de oră.
Apoi, gorila a zis:
„Mama m-a născut într-o zi ploioasă.
Cerul a plâns la sosirea mea.
Un nou-născut poate fi păcătos?
Atunci, de ce am fost blestemat?”
Se pare că ațipisem. A fost un vis.
Am visat totul.
De fapt, a făcut așa.
Și a aruncat cu fecale în mine.
Dar gorilele par incredibil de triste.
Știți cum sunt? Le văd în documentare.
Documentarele erau foarte simple în copilăria mea.
Acum sunt complexe.
Era așa: „Maimuțele fac asta.”
„Urșii panda mănâncă frunze de eucalipt și bețe de bambus.”
„Zebrele trec râul.”
Documentarele Netflix sunt complexe.
Unde sunt cei de la Netflix cu care am vorbit?
Nici asta nu a fost real?
Erau unii care boicotau Netflix. E vreunul aici?
Ei zic: „Nu vă uitați la Netflix. Vor să ne facă pe toți gay.”
E adevărat, să știți.
Spun adevărul. Știu, lucrez cu Netflix.
Au venit de multe ori la mine.
Într-o zi, aud soneria. M-am uitat pe vizor.
Erau trei bărbați goi.
I-am întrebat: „Ce vreți?” Cică: „Tu-dum!” Păi…
Completați voi restul.
Îmi amintesc boicotul. „Netflix vrea să ne facă gay!”
„Netflix ne transformă în homosexuali!”
E adevărat.
Voi nu citiți termenii și condițiile.
Le cunoașteți?
Termenii și condițiile.
Totul e acolo, la finalul documentului.
Cu litere mici, scrie: „Vă facem homosexuali.”
În paranteză, scrie: „Dacă sunteți deja.”
Dacă nu, te lasă în pace.
Sunt documentare sofisticate pe Netflix.
Parcă prea sofisticate.
Au pus o cameră 8K pe fundul unei albine.
Simți că faci tu mierea. E prea mult.
Înainte era simplu, nimic sofisticat.
Un britanic povestește totul. Cum îl cheamă?
Frățioare!
Jur…
O să fac show-ul în Konya. Acolo sunt înțeles.
David Attenborough.
Sir David Attenborough.
Cred că are 90 de ani sau 89.
„Sunt milioane de specii pe planetă.”
„Oceanele sunt diferite…”
Nu mă pot uita din cauza salivei.
Iar el povestește…
E prea complicat. Migrezi alături de un albatros.
Trăiești printre furnici, în colonia lor. Așa de aproape!
E prea mult.
Am văzut un documentar despre viața unui grup de gorile.
Era făcut ca o telenovelă.
Se dramatizează acțiunea ca să înțelegem.
„Micul Mario e derutat.
Să vedem ce face Jesse.”
Cine naiba sunt ăștia?
Ți se zice: „Mario e confuz”.
Iar Mario caută un loc unde să se cace după ce a halit un copac.
Cât cântărește o gorilă? Vreo 300 de kilograme.
Are patru femele cu care trebuie să se împerecheze.
Trebuie să-i păzească pe bătrâni, să-și apere tronul de tineri.
Se întâmplă atâtea!
I-au pus opt camere acolo.
Îl vedem pe Mario: „Pleacă, frate! Du-te! Am treabă. Haide!”
Degeaba se bate în piept. „E îngrijorat din cauza…”
„Cine dracu' e ăsta?”
„Jesse îl ajută.”
„Tu ești Jesse?”
„Mi se zice Jesse de două sezoane.”
„O să mă împerechez. De-asta mă bat în piept.
Zi-i moșului să ia camerele de aici.
Cine sunt ăștia? Sunt de la National Geographic?”
„De la Netflix, șefu'.
Iar Netflix nu pleacă până nu are tot materialul.”
Doamne!
„E furios.”
„Dispari, n-auzi?”
„Netflix, zici? Jesse, vino aici.”
„Apleacă-te.”
„Păi, șefu'…” „Nu-mi mai zice așa.
Apleacă-te. Te mângâi puțin cu ea.
E finalul sezonului.”
„Șefu', te rog!” „Să înregistreze și să plece.”
„Filmează asta!”
La televizor, David Attenborough zice:
„Gorilele nu se acuplează cu parteneri de același sex. Dar acum…”
S-au săturat!
Ce vină are Mario?
Mario…
Mario concurează cu Jocul Calamarului.
Trebuie să facă ceva interesant.
Doamne!
Am lucrat cu un cimpanzeu în filmul AROG.
Acolo am învățat mișcările.
S-a zis: „E prea intim cu cimpanzeul!”
Frate, era o acrobată din Argentina costumată în cimpanzeu.
Eu caut frumusețea interioară.
Imit bine maimuțele datorită rădăcinilor mele.
Țineți minte că ne căutam strămoșii pe un site guvernamental?
A fost mare nebunie.
Toți și-au căutat rădăcinile. Nu știu dacă și voi.
Eu am făcut-o.
Arborele meu genealogic nu are ramuri.
Unii știu de unde se trag.
„Îmi știu strămoșii până în secolul XIV. Strămoșii mei materni au fost…”
Ai mei sunt toți oameni normali.
Oameni obișnuiți.
Tatăl meu e din satul Eskihamal, districtul Gürün, provincia Sivas.
Mi-am văzut strămoșii paterni doar până pe la 1840.
Nu s-au mutat niciodată din satul lor.
Atât s-au deplasat.
În loc să migreze, au făcut o deplasare în cerc.
Familia mamei a venit de la Salonic.
I-am găsit până în anii 1790.
Nu au fost războinici sau personalități deosebite.
Fără comandanți sau membri ai cavaleriei. Zero eroi de orice fel.
Vedeți voi, țineam sabia asta în mână, și nu mi se potrivea.
Cu asta sunt unii atrași de televiziuni.
„Suntem din neamul otomanilor!” Știți serialele ca Putere și glorie.
Nu am niciun strămoș care să poată fi considerat erou.
Sunt uimit și că au reușit să supraviețuiască.
Și strămoșii materni, și cei paterni.
Nu sunt luptători.
Sabia asta chiar nu mi se potrivește.
Am mânuit săbii în filme.
Îl mai știți pe Kuru Murad? Am călărit.
Dar mi se pare prea dur.
Când am cucerit noi, turcii, Anatolia? În 1071, nu?
Mi-ar fi plăcut să am un strămoș care să fi luptat în acea bătălie.
E prea mult. Ar provoca multă durere?
Cum să lovești pe cineva cu ea?
Dacă aș fi fost în acea bătălie, aș fi propus să vorbim mai întâi.
„Atacăm fortăreața?” „Ne descurcăm și fără ea.”
Aș fi fugit cu prima ocazie.
Mi se pare greu de mânuit.
Nu e ascuțită, dar… Uite, simte.
Nu se simte ciudat?
E vreun ucigaș profesionist în public?
Mie mi s-ar părea ciudat să bagi asta în cineva.
Avem scene de film în minte.
Lovești, capetele zboară prin aer. O înfigi, o scoți.
E în regulă?
În episodul Kuru Murad, personajul lui Çağlar a zis:
„Mori de stres în Evul Mediu!”
Capete care zboară prin aer. Ce dur!
Azi, strigi „Hărțuire!”
când un coleg de birou se uită strâmb la tine.
Imaginați-vă bătălii reale. Toți se înjunghie, tai capete în draci.
Acasă, soția lui îi zice: „De ce ești încruntat?”
„Sunt plin de sânge, femeie!”
N-aș putea trăi așa.
Și nu mi-e rușine s-o spun.
Și în ziua de azi ne omorâm între noi.
Oricum, sunt foarte surprins că neamul meu a supraviețuit.
Familia mea.
Cum de nu am murit
când eu nici nu-mi pot imagina că fac ceva atât de brutal?
„Ia de-aici, nenorocitule!”
Nu pot face asta. Aș răni pe cineva!
Și nu e suficient să stai pe cal. Ați călărit vreodată?
Trebuie să ții și să miști sabia tot timpul cât călărești.
Ce să tai capete în mod artistic, dacă te atingi cu sabia, te rănești!
Bătălia s-a terminat pentru tine.
Nu există plasturi și dezinfectant.
Rana va putrezi.
E oribil!
Am văzut un film ieri.
Cum se numea? Bonaparte?
Nu! Napoleon, al lui Ridley Scott.
Știți bătăliile în care se luptă armate de câte 5.000 de oameni?
E groaznic. Imaginați-vă că sunteți în față.
„Liberté!”
Ești în primele rânduri. Curând, o să fii carne tocată.
Care liberté?
„Pentru Franța, nenorociților!”
Noi avem ceva mai nobil.
E foarte tare. Se strigă „Allah!”
Dar se simte puțină îndoială.
Îl invoci pe Allah? Adică…
Adică „Allah ne va călăuzi”, nu?
Nu mă pot imagina în situația asta. Voi?
Toată discuția despre eroism e amuzantă dacă nu ești în față.
„Vom cuceri Viena!
Hai, frate, treci înainte.”
Eu rămân pe rândul al treilea, da?
Poate chiar pe al patrulea.
Toate acele bătălii epice… Nu mă pot vedea acolo.
Țineți minte, în filmul Troia, când s-au aliniat 50.000 de arcași?
„Arcași!”
„A zis să tragem?”
„Trageți!” „Ce?”
În filmele din ultimii 20 de ani e același cadru.
Un nor de săgeți întunecă cerul.
Ca și cum ar folosi toți aceeași imagine.
„Arcași!”
Ca în filmul Troia.
Eu n-aș trage.
Lasă-l pe Allah să le decidă soarta.
Sunt 20.000 de săgeți. Doar n-o să le numere.
Nu-i așa?
Pot imita sunetul.
Nici nu aș riposta, dacă inamicul trage primul.
Cred că toată lumea merită să trăiască.
Și nici n-aș putea să fug.
N-aș scăpa cu viață.
De ce naiba aș încerca să fug?
O săgeată mă va lovi sau va ricoșa și mi se va înfige în fund.
Sunt sigur.
E foarte aiurea. Războiul e greu.
E foarte greu. Mă bucur că n-am trăit acele vremuri.
Guvernul m-a rugat să vă zic cum era atunci.
Ca să fiți mai recunoscători.
E adevărat.
Și…
Cum să torni ulei încins pe cineva?
A fost nasol din Epoca de piatră până în Evul Mediu.
Auzi, să torni ulei încins pe cineva!
Cât de nebun de furie să fii?
„Să nu cucerească fortăreața!” Lasă-i, dă-i naibii!
Dacă toți acei oameni înarmați vin până aici, lasă-i să o cucerească.
Ulei încins!
Imaginează-ți că ataci Istanbulul. Urci pe Poarta Silivri.
Trupele tale au cucerit zona unde e acum Palatul Topkapı.
Împăratul e mort, dar la Poarta Silivri nu se știe.
Iar tu ești în capătul scării.
Hristo se uită la tine de pe zid: „Care-i treaba, bre?”
„Nu turna!
Am cucerit deja Istanbulul!”
Nu poți face o campanie uns cu Bepanthen pe fund.
Imaginează-ți ce durere!
E important să fii milos. Dar nimeni nu mai e.
Cum pot oamenii să se omoare între ei? Nu reușesc să înțeleg.
Poate că e o slăbiciune de-ale mele.
Activez de 30 de ani în domeniu. Un lucru mă deranjează.
Societatea a devenit mai nepoliticoasă.
Când eram mai tânăr,
eram aproape un delincvent.
Eram scandalagii.
Frate, acum ștacheta e atât de jos, încât noi am fi elita.
Ce înseamnă elită azi, la noi?
Ești elită dacă te poți spăla la fund,
dacă oprești la roșu și treci pe verde, dacă răspunzi la salut.
Eu sunt elita!
Tatăl meu e Arif din Tophane. Sunt departe de a fi elită!
Ștacheta e foarte jos.
Toți sunt nepoliticoși.
Și care e cauza acestei lipse de politețe?
Filmele și serialele pe care le facem!
E ușor să dai vina pe noi pentru tot răul!
Femicid? „Oamenii văd asta în seriale!
Copiază ce văd.”
Comportament mafiot? „Din cauza televizorului!”
Chestii ciudate? „Televizorul e de vină!” Violență? „De la televizor!”
Opt tone de cocaină în portul Mersin. „Din cauza televizorului!”
Ce seriale sunt astea?
Se zice că, în filmele și show-urile mele, îi învăț pe oameni să înjure.
Pe bune?
Nimeni nu înjură pe stradă?
Toți învață de la mine! Asta mă deranjează.
Ani întregi am explicat fără niciun rezultat.
Și voi sunteți puși într-o lumină urâtă.
Parcă v-ați adunat aici să mă auziți înjurând,
apoi să râdeți acasă.
„A fost de comă!”
Așa vorbesc eu. Așa vorbesc cu prietenii.
Zic și cuvinte urâte, dar cui îi pasă?
„Dar e asta artă?” De unde să știu eu?
David, sculptura lui Michelangelo, e artă?
E în Florența, are 5,5 metri și pare făcută din catifea.
Nu-l imit bine pe David.
Corpul meu e de Mahmud.
Are 5,5 metri înălțime!
Cu piedestalul, are vreo 13-14 metri.
Te domină. Ce minunăție!
Dar, de jos, vezi nouă kilograme de coaie.
Nu-i așa?
„Ți-a plăcut David?” „Are coaiele la vedere!”
Dacă te uiți de jos, vezi coaie. De la nivelul ochilor, e David.
Așa stau lucrurile.
Pe stradă, e agitație. Toți sunt nepoliticoși.
Violența contra medicilor a atins apogeul în ultimii cinci-zece ani.
Violența contra medicilor e ceva obișnuit azi.
Vă spun eu de ce.
În Turcia, în ultimii zece ani, a avut loc un război.
Un război contra cunoașterii.
Aveam o glumă despre farmacia Faruk acum 15 ani.
O știe cineva?
E cineva care n-o știe?
Care era poanta?
Generația părinților noștri avea o vorbă:
„Nu e rușine să nu știi, e rușine să nu înveți.”
Apoi, s-a zis: „Nu știm, dar ne prefacem că știm.”
Râdeam de asta acum 15 ani.
Spune că nu știi. De ce te-ai preface?
Azi se zice: „Și ce dacă știi?”
Ăsta e tonul acum.
Un medic știe multe, nu?
Și vine un ignorant, care îi zice:
„Ai greșit bypassul, nemernicule! De ce a murit bunica?”
El știe cum se face un bypass, cum se îndepărtează o tumoare.
El știe!
Iar medicul nu-l poate convinge oricât ar fi de bun.
E pe altă frecvență.
Se crede alfa, iar medicul e beta.
Îi place să-l provoace pe medic.
Nu-i poate face asta cuiva din clasa lui socială.
Nu le poate da lecții instalatorilor așa cum le dă medicilor.
Ciudat, nu?
Chiar dacă instalatorul e vulnerabil, cu fundul la vedere.
Dar dacă-i zici că a montat țeava greșit, instalatorul îți bagă țeava în fund.
Deci ei sunt pe aceeași frecvență.
Totul e științific.
Poate că vorbesc murdar, da.
Dar se dă vina pe înjurăturile noastre pentru orice.
Nici nu înjurăm, folosim adjectivele și frazele potrivite.
Tatăl meu are 80 de ani.
E un tip obraznic și spiritual, care spune glume porcoase.
Dar nu l-am văzut vreodată să insulte pe cineva.
Așa sunt și eu.
Dar oamenii sunt nepoliticoși!
Copiii înjură,
femeile înjură,
pe stadioane, se înjură în masă.
Iar eu sunt ostracizat pentru un cuvânt urât dintr-o glumă.
Serios! Nu mai fiți răi cu mine.
Gândiți-vă la stadioane… Frate, eu…
Știți cu ce echipă țin. Să nu vorbim despre asta.
Nu-mi pot susține echipa fără să fiu admonestat.
Fiului meu nu-i pasă de fotbal. Deloc.
Într-o zi, mă jucam cu el pe PlayStation.
Eram doar noi acasă. Așa a fost.
Nu eram chiar singuri,
era și un robot aspirator cu noi.
Mai știți cât de populare deveniseră acum câțiva ani?
Cred că era acum trei sau cinci ani.
Toată lumea și-a luat unul, inclusiv eu.
Întâi scanează casa, apoi începe curățenia.
E plecat de câțiva ani. Încă nu s-a întors.
Încă scanează.
Așadar, sunt singur cu fiul meu. Joacă SpongeBob.
Există un joc SpongeBob pe PlayStation.
Eram în cameră în timp ce el se juca.
La un moment dat,
nu putea trece de un nivel și s-a înfuriat.
A întrebat: „Tată, pot să înjur?”
Eram singuri. Tatăl și fiul.
Fiți înțelegători.
Nu erau femei în casă. Niciuna. Zero femei.
Am căutat în toate camerele.
Nicio femeie.
Nici măcar o urmă, de pe vremuri.
Am zis: „Suntem amândoi bărbați. Înjură. Sunt curios.”
Frate…
Ce a putut zice despre mama și sora lui SpongeBob…
I-a umplut frigiderul de carne lui SpongeBob.
SpongeBob are găuri pe corp, da.
La cât și-a băgat fiu-meu…
Am zis: „Apasă pe «Opțiuni» și ieși în meniu.
E prea mult. Unde ai învățat toate astea?
E prea urât.
Nu e în regulă să vorbești așa la vârsta ta.
Sunt înjurături.
Poți învăța ce înseamnă, dar nu trebuie să le spui.
A fost prea mult. Să nu mai faci asta.”
„Tată, dar copiii de la școală înjură mult mai urât!”
Am devenit curios.
L-am întrebat ce spun.
„La școală, copiii spun și «prostule».”
Ai învățat înjurături, măcar învață și ierarhia lor.
Păi ce, „prostule” e totuna cu a descrie ce i-ai face mamei unuia?
N-a învățat. Ca mama lui.
Frate, urăsc țipetele și urletele pe stadioane.
Suntem la un eveniment sportiv.
Oamenii ăia sunt foarte talentați.
Nu sunt novici, ca noi.
Auzi oamenii strigând:
„Aleargă, bă, în pizda mă-tii!”
Ce naiba?
Iar asta e foarte greu de schimbat.
Ați făcut-o măcar o dată.
Dar eu nu pot să o fac.
Am dislexie heterosexuală.
Știți ce e dislexia heterosexuală?
Când sunt cu prietenii mei de același sex,
participând la un ritual sau la o activitate de grup,
nu mă pot adapta.
Nu pot învăța să practic ritualul în mod corect.
Să înjurăm împreună: „Du-te-n pizda mă-tii!”
Nu pot!
De asta nu merg meciuri. Mi-e foarte greu.
Mi-am dus fiul la Olimpiada de la Paris.
Săracilor…
Acolo, l-am văzut pe un fotbalist faimos.
Nu-l știu bine.
Fiul meu avea zece ani atunci.
Tipul l-a mângâiat pe fiul meu pe cap
și l-a întrebat: „Cu ce echipă ții, micuțule?”
Fiul meu a zis:
„Nu mă uit la fotbal turcesc. Mingea e în joc foarte puțin.”
Și-a retras mâna. „Doamne ferește!”
A crezut că fiul meu e radioactiv.
Cum ziceam, te duci la un meci și vezi un domn elegant sau o doamnă
care înjură de mama focului.
Eu nu pot. E adevărat.
Am observat că am dislexie heterosexuală
în 1989, la 19 ani…
Ba nu, aveam 16 ani.
Am fost cu prietenii la un meci al lui Beșiktaș.
Știi cum spectatorii se țin de mâini și cântă împreună?
Eram în spatele porții. Niște liceeni.
Atunci am înțeles că nu sunt făcut pentru asta.
Au început să cânte:
Mă lipsesc de un milion de dolari…
Am plecat. „Hai, sictir!”
Ce vis mai e și ăsta?
Cum să faci așa ceva?
Ne aude Allah!
Strigă: „Mă lipsesc de un milion”, iar Allah se va asigura că nu-l vei avea.
De ce aș striga eu, la 16 ani: „nu vreau un milion de dolari”
cu 50.000 de necunoscuți?
Avem visuri diferite.
Sigur, Ali Koç, președintele Fenerbahçe, strigă: „Nu vreau un milion de dolari.”
E miliardar!
Nu vrea să ajungă milionar.
Dar la peluză, cu un ayran în mână, e ciudat să nu vrei bani.
Oricum ești sărac.
Am zis „bani”, da? Nu „milioane”. Despre voi vorbesc.
Se înjură mult la meciuri.
Și, fiindcă sunt „vedetă”, oriunde mă duc…
Adică în trecut, acum nu mă mai duc.
Beam un rachiu în Develi înainte de meci.
Oameni se bucurau să mă vadă. „E Cem, fratele nostru!”
„Să-l ridicăm pe brațe!”
„E Cem, fratele nostru!”
„Copii…”
„E Cem, fratele nostru!”
Parcă mă ridicau să-mi schimbe uleiul.
„E Cem, fratele nostru!”
„Copii!”
Am 52 de ani, oameni buni.
Dacă e să fiu pipăit așa,
vreau să aleg eu cine mă pipăie.
Și nu mai puteam merge acolo,
ca să nu se zică: „Ăsta e gay, îi place!”
„E după curul ăluia”, așa ar fi zis.
Și mai urăsc ceva.
Să zicem că pierdem meciul… Ca de obicei.
După înfrângere, merg spre mașină,
și aud: „3-0! Mersi că ne-ai adus ghinion!”
Sunt atacantul central de la Fenerbahçe?
Sunt un biet spectator, ca tine.
„E Cem, fratele nostru!”
E nasol.
Iar schimbarea e greu de făcut.
Nu vă gândiți că vorbele mele îi pot opri pe oameni
să înjure la meciuri.
Asta îmi amintește de o glumă veche.
Un ofițer de la Saint-Joseph la cazinou: „Nu mai înjurați, futu-vă-n…”
E același lucru.
Nu-mi pot explica.
Și nimeni nu crede că simt așa, fiindcă folosesc înjurături.
Trebuie să înjuri cu un scop.
Poți înjura pentru efect comic când vorbești despre cineva.
Dar nu țipa la un jucător de fotbal:
„Deschide mai mult, futu-te-n cap!”
„Vă futem!”
Asta e o regulă la fotbal?
Nu e suficient să dai goluri ca să câștigi?
„Vă futem!”
Există un scor separat pentru asta?
„Am făcut 4-0, dar n-am reușit să-i futem.”
Așa se discută?
Atunci, de ce să înjuri?
Asta e realitatea.
Scuze, doamnă.
Păreți deranjată de subiectul ăsta.
Nu știți ce înseamnă chestiile astea.
Nu e bine. A sunat ca o insultă.
- Ai fost la vreun meci? - Eu?
Nu, tinere. Vorbesc cu doamnele din spate.
Mai sunt și alții pe lume, tinere.
De ce te-ai măritat cu un egoist?
„Eu? Există și alți oameni? Unde?”
- Ați fost la vreun meci? - Nu.
Credeți-mă, v-ar fi fost greu acolo.
E urât ce se întâmplă acolo.
Și doamnele înjură!
Personal!
„Numărul șase, să te fut!”
Chiar dacă nu are cu ce.
Totul a devenit abstract.
E o vorbă:
„Nu știi numerele, sau n-ai fost biciuit niciodată?”
Am fost pe un teren de fotbal.
Sigur, nu e doar atât,
dar un teren de fotbal are 100 de metri pe 45 de metri.
Ăla țipă la mijlocaș: „Deschide mai mult, futu-te-n cap!”
Uită-te la el! Ai fost vreodată pe un teren?
Poți lua taxiul de la mijloc până la poartă.
Nu ți s-ar refuza cursa.
„Aleargă”, zice el!
Iar inimile jucătorilor sunt atâta.
Talentul nu e respectat.
Oameni buni, am fost cu fiul meu la niște meciuri în Spania.
Mergem din când în când.
Am fost la Barcelona cu Valencia.
Parcă era un meci de biliard.
Așa se uită fanii.
Olé!
Scorul final a fost 7-1.
Gol! Olé!
N-auzeai: „S-o fut pe mă-ta!”
N-auzeai: „Să vă futem!” Nimic.
Fotbal vechi și curat. Am fost uimit.
Jur, nu avem nicio șansă să facem ceva.
Așa că am renunțat să merg la meciuri de fotbal.
Nu-mi place să aud oamenii strigând „Să vă futem”
ca niște copii de nouă ani.
Un bărbat n-ar trebui să fie văzut așa.
E valabil și pentru femei.
De ce se gândesc la actele sexuale acolo?
Cred că știu.
Eu, dacă fac chestiile astea acasă,
nu mă gândesc la ele în timpul meciului.
E doar fotbal. Gol, penalty, ofsaid.
Fă chestiile alea acasă și apoi vino la meci.
Fă chestiile alea când nu te uiți la fotbal.
E foarte ciudat. Da.
Am zis că nu mai merg,
dar m-a convins sunetistul cu care lucrez la filme.
Levent a zis: „Hai la meci, Cem!
Mergem la Lisabona, în Portugalia, să o vedem pe Benfica.”
„Avem un charter pentru grupul nostru, doar elită, 100 de persoane.”
Ce înseamnă elită?
Elita înseamnă iubire.
A zis că e un grup de elită.
„Levent, nu vreau să vă stric atmosfera, nici nu vreau să…”
Nu-mi plăcea ideea.
Am renunțat la spiritul de cercetaș în gimnaziu.
Nici fiul meu nu se poartă așa. Am refuzat.
Zice: „Sunt persoane distinse, nu huligani.”
Fratele meu și vărul meu au acceptat. M-au convins și pe mine.
Sau m-au păcălit!
Am ajuns la aeroport.
Am văzut un prieten producător, apoi un stimat regizor de reclame
și un poet cunoscut în cercurile literare.
„Și tu ții cu Fenerbahçe, Cem?”
Ne-am îmbarcat…
A mai fost ceva înainte, în aeroport,
Mi s-a părut un grup drăguț.
Dar era doar 10:30.
Avionul decola la 12:00.
Ne-am adunat cu toții. Au venit niște ciudați.
Câțiva purtau bandane.
La început, s-a auzit un murmur surd.
Apoi, incantația: „Pizda mă-tii…”
Când am văzut asta, am știut că sunt terminat.
N-am vrut să stric atmosfera sau să fiu tipul constipat al grupului.
Am băut câteva beri și ne-am îmbarcat. Frate…
Băteau în pereți.
Înainte de decolare, pilotul a amenințat că aterizează în Lüleburgaz.
Nici nu plecaserăm.
Cât faci până la Lisabona, patru ore?
Vai de viața mea…
Aveam patru ore de zbor în față.
Stewardesa le-a zis să se așeze. „Ce pula mea, să stăm ca proștii?”
Să fi văzut ce înjurături le ieșeau pe gură!
Oameni buni, să ne înțelegem.
Am fost învățat că a înjura e altceva decât a fi lipsit de respect.
Găsești înjurături și în dicționar. Și ce?
Mi se pare epuizant
cum oamenii pretind că au învățat maniere proaste
din filme, seriale, opere literare și altele.
Ce prostie! N-are nicio logică!
Pe stradă, e agitație.
Am avut o experiență urâtă acum 16 ani.
Chiar în ziua aia, i-am zis fratelui meu mai mare:
„Am avut o experiență urâtă cu un taximetrist. O povestesc în show.”
Mi-a zis să nu fac asta.
„Lumea nu te va crede.
O să creadă că inventezi o parte și schimbi alte părți pentru efect comic.
Povestea e prea vulgară. Nu va fi primită bine.
O să se zică că e lipsă de respect.”
Era acum 16 ani!
Acum pot să o spun.
Da. Trebuie să o auziți.
Fiindcă oamenii vor să uite unele lucruri.
Am chemat un taxi în Meciziyeköy.
Pe vremuri, puteai chema un taxi în turcă.
Făceai semn, iar taxiul se oprea. Ciudat!
„În Levent”, am zis. Șoferul m-a salutat. Era un băiat amabil și fermecător.
Zice: „Nu m-ați recunoscut, dle Cem?”
„Nu.”
„Mă bucur să vă văd în taxiul meu.
Putem să trecem pe la stația de taxi din Çeliktepe?”
Voia să mă arate colegilor lui.
De jenă, am zis că putem merge.
„Dar, te rog, să nu stăm mult.”
„Domnule”, a zis el,
„nu mă recunoașteți, dar sunt prieten cu Erkan Hoțul,
fostul dv. coleg de școală din Gültepe.”
Deci eram prieteni buni.
Erkan Hoțul…
Șoferul a zis: „Sunteți îndrăgit acolo. Îi salutăm și plecăm.”
Zic: „Bine, să fie scurt.” Jur, totul e adevărat.
Eram pe locul din față.
Șoferul era aici, iar stația era acolo.
A frânat brusc și a țipat pe geamul deschis:
„Optic! Optic, vezi pe cine am în taxi?
E Cem, fratele meu! A venit să te fută!”
Eu ce să fac?
Am chemat un taxi în Meciziyeköy.
M-a dus într-o zonă rău famată…
Din felul în care a zis-o, s-a înțeles că eu am oprit taxiul și i-am spus:
„Du-mă la Çeliktepe, îi sparg pe toți!”
Ce-am făcut? Voiam să merg acasă.
Tipul a strigat asta în fața stației de taxiuri.
Erau niște tipi imenși acolo.
Iar Optic…
N-am fost jignit în niciun fel.
Optic a venit așa la geamul mașinii.
„Dle Cem, unde l-ați găsit pe nenorocitul ăsta?
Mă-sa lucrează la un bordel.”
Eu stăteam așa.
Redevenisem un copil de 12 ani care se uită la tenis pe Wimbledon.
Ce discuție! Vă jur.
Nu eram tânăr, aveam 40 de ani.
S-au insultat reciproc timp de trei minute.
Trei minute întregi!
Eu înghețasem.
Apoi, cumva, s-au împăcat.
Taximetristul m-a dus acasă, în Levent.
Și-a cerut scuze.
Eram singur acasă. Mi-era greață.
Simțeam nevoia să mă spăl.
M-au folosit, înțelegeți?
Serios, e incredibil!
Încă îmi amintesc zborul acela.
Atâta gălăgie! Toți strigau: „Portugalia!”
Mi-a fost foarte greu.
Am aterizat. Eu nu vorbesc portugheză.
Poliția a văzut că unii aveau arcadele sparte.
Cine a fost bătut de cine?
Nici nu ajunseserăm la meci! Era mai târziu sau a doua zi.
I-au întrebat: „Ce se întâmplă? De ce faceți scandal?”
Ia ei: „Nu vorbi așa cu noi!”
Cum am aterizat, mi-am cumpărat bilet și m-am întors.
Voi râdeți, dar cei mai mulți de aici își zic:
„Nu l-aș lua pe tipul ăsta la un meci.”
Așa simțiți. Am înțeles.
Dar aici nu e vorba de fotbal.
Asta…
Asta e rădăcina tuturor relelor.
Urăsc beția. Mă calcă pe nervi.
Nu contează cine e beat. Mi se pare dezgustător.
- Ce băutură îți place? - Whisky.
Ești băutor de whisky.
- Și doamnei? - Și ei la fel.
Sunteți supărată pe mine, doamnă? Nu vorbiți?
A făcut așa.
Poate vă merge cu el, dar nu cu mine.
Doar el va fi afectat de atitudinea asta. Eu, nu.
Beți, băieți?
Nu beți!
Vorbeam la telefon adineauri.
Alcoolul e prea scump în Turcia.
Nu-i așa, oameni buni?
Oamenii fac alcool acasă. E absurd.
E greu de făcut. Și mai e ceva.
Nu ți se spune ce tip de alcool e în băuturile contrafăcute.
Au fost multe scandaluri în ultimii ani.
Producerea de alcool în casă face parte din cultura noastră.
Dar în ziua de azi, oamenii o fac pentru a economisi bani.
Nu mi se pare corect.
E una dintre cele mai evidente probleme ale acestui guvern.
Restul e în regulă.
Nu-i înțeleg pe cei care fac rachiu acasă.
Mai ales când îl fac într-o zi, după clipuri de pe YouTube.
„Mehmet, gustă asta.”
„Sunt aici, Cengiz.”
Înțelegeți?
Nu e corect.
Deci ești un băutor de whisky.
Cât timp nu te faci mangă și nu îți distrugi viața,
poți să bei cum vrei.
Nu-mi place beția.
Oamenii cred că, la beție, devin înțelepți,
cred că se transformă în Neyzen Tevfik.
Spun vorbe mari.
„…o fut pe bunică-ta!”
Marele Neyzen, e tot el și beat.
Dacă ești un tâmpit, devii un tâmpit beat.
Oamenii beți sunt previzibili.
Oamenii beți sunt direcți în mod inutil. Așa, fără sens.
„Ascultă-mă, ești un nemernic!”
Ce vrei să obții cu asta?
Oricum uită în cinci minute.
„Scuze, eu sunt nemernic.”
Nu-i așa?
Dacă mergem în cerc,
nu vreau să beau cu tine.
Am auzit o glumă grozavă de la un tip mai în vârstă.
Era… pe când aveam 19 ani.
Adică acum 33 de ani.
Poate că ați mai auzit-o, dar e o poveste adevărată.
Îmi place că experiențe de-ale noastre sunt povestite ca glume.
Doi prieteni mergeau cu mașina. Ahmet zice:
„Sinan, pot să conduc eu dacă ești prea beat.”
Sinan răspunde: „Ahmet, conduci deja.”
Gluma asta…
Gluma asta e printre preferatele mele.
E tare de tot.
Nimic nu a reușit să o depășească.
Și azi, e un mister.
Tot nu știm cine conducea în noaptea aia.
Nu-i așa că e grozavă?
Beția e nașpa.
Dar îmi plac băuturile culturale.
Ai fost în Scoția?
Înțeleg. Îți recomand. Ia-ți soția și mergeți.
E o călătorie culturală.
Am fost în Scoția în locuri vechi de o mie de ani.
Am văzut ceva uimitor zilele trecute.
Îl știți pe Bülent Șakrak?
Ce nebuni sunt unii!
În toată nebunia asta, Bülent a reușit să organizeze
o ieșire de două zile de Eid.
Când să ia feribotul spre Lesbos, a fost văzut de paparazzi în Ayvalık.
„Mergeți la Lesbos, dle Bülent?” El a zâmbit.
Cineva a comentat: „Pui de grec!”
El pleca să bea rachiu în Lesbos.
Nebunii reacționează de parcă s-a înrolat în EOKA.
Râca dintre turci și greci mă scoate din minți.
Ne distrăm și noi…
De unde naiba au apărut avioanele alea?
„Renunț la tzatziki.”
Nu vă puteți decide dacă suntem vecini sau dușmani?
A trebuit să plecăm devreme de multe ori.
Am plecat, pa!
Ne uitam după avioane, încercând să savurăm rachiul.
Ziceam că am fost în Scoția. A purtat kilt și toate cele.
Și acum a fost ceva în neregulă.
A apărut în presă: „Au purtat kilturi!”
Și?
Vor să te atace pentru ceva ce faci,
dar nu știu că insinuările lor nu înseamnă nimic pentru tine.
Ce ciudat!
„Ai purtat kilt acolo?” „Da.”
De ce m-ar deranja asta?
Ce e rău în a purta kilt?
Mai ales în Scoția!
Aici, în sală, 68% din public poartă fustă sau rochie.
E ceva umilitor?
Nu înțeleg reacțiile astea.
Purtam kilturi.
Am vizitat obiective turistice. Era și Uraz.
„Au purtat kilturi!”
Acolo, nu e considerat un articol vestimentar feminin.
Scoțienii nu sunt deloc efeminați.
Kiltul mi se pare mai agresiv decât pantalonii.
Nu porți nimic pe dedesubt, și are o fantă.
Nu vă gândiți la carouri.
E un obiect vestimentar masculin amenințător.
Dacă vrei să-ți măsori bărbăția cu un scoțian,
până îți desfaci tu cureaua, Morgan te împunge deja în spate.
„Ce se întâmplă?” „Nimic, continuă.”
Noi avem o vorbă drăguță despre băutură.
Ne păcălim cu ea oarecum.
Știți care? Știți ce e un clișeu?
Și ăsta e un clișeu.
„Ce nu mă omoară mă face mai puternic.”
Mai puternic pe naiba!
Ce înseamnă asta? E o formulare poetică.
Cum să te facă mai puternic?
Dacă arunc cu sulița…
„Nu m-a ucis! M-a făcut mai puternic!”
Ce nu te omoară îți provoacă o dizabilitate.
Așa e mersul vieții.
Nu vă lăsați păcăliți de cuvinte. „Ce nu te omoară te face mai puternic.”
Acționăm bizar când vine vorba de clișee.
Cu toții avem tendința să apelăm la clișee.
Chiar și când oamenii par indiferenți, tot te pun la muncă.
Avem o vorbă în Turcia, „Nu-ți face griji. Dă-l în mă-sa!”
Chiar și asta necesită efort!
Vor să faci ceva ca să nu-ți mai faci griji.
Cum adică „dă-l în mă-sa”? Trebuie să te pregătești.
Faptul că doar unii au râs
ne arată că asta e încă tabu.
Bine!
Puteți pleca, doamnă. O să fie și mai rău.
Atâta efort ca să nu-ți faci griji!
Mai avem o vorbă despre băutură.
„Când bei, strălucești!” Nu?
Ne lăsăm păcăliți. „Când bei, strălucești.”
În câte cazuri se întâmplă asta? Unu la sută.
Câți oameni strălucesc când sunt beți?
Iar dacă vorbim de frumusețea fizică…
Nu prea vreau să vorbesc despre asta.
Eu sunt „urâtul de lângă fata frumoasă”. „Fir-ai să fii de urât!”
De ce să fiu frumos ca partenera mea? Arăt ca o femeie?
Trebuie să fiu frumos ca ea?
Să am buze mari, ca ea?
Sâni jucăuși, picioare lungi și toate cele?
Ce e tâmpenia asta? Cum să spui așa ceva?
„Ce frumoasă e ea, iar el, mai urât ca dracu'.”
Și? „Ea e frumoasă.” Da, și?
Vrei să continuăm așa?
„Tipul e o apariție.
Arată mai bine decât fata.”
Așa ar trebui să fie?
Odată, mâncam singur în oraș.
Nimeni nu e surprins, desigur.
Vine la mine un chirurg plastician celebru.
Știți clișeul ăla?
Șeful clubului de noapte îți oferă o slujbă,
dându-ți o carte de vizită?
A venit la mine în timp ce mâncam și mi-a șoptit:
„Urechile.”
Mi-a recomandat să merg la el ca să-mi aranjez urechile.
M-a dat cartea lui de vizită.
Crede că ar trebui să-mi aranjez urechile la vârsta asta!
Ce bădăran!
Oricum, l-am ușuit.
Apoi, după vreo trei ani,
văd un articol cu titlul: „Vedete cu operații estetice”.
Scria și despre mine.
Că mi-am aranjat urechile.
Cât le-am aranjat?
Eram clăpăug în copilărie.
Acum că am trecut de 50 de ani,
mi s-a mai mărit capul, și ies mai puțin în evidență.
Ce altceva?
Mi-am aranjat urechile, dar le-am lăsat așa?
De ce, am rămas fără bani?
Chirurgul le apropie, iar eu zic: „Ajunge!
Am nevoie de bani pentru școala copilului!”
Ce o să spun acum nu se aplică în cazul vostru.
Într-o seară, după ce am zis:
„Chirurgia estetică a devenit populară în ultimul deceniu”,
m-am uitat la public.
Am văzut că ei erau cei de care râdeam.
Cineva a strigat: „Cem, mai zi-ne despre gorilă!
Mai imită gorila.”
Ca să schimbe subiectul.
Înțeleg că mai ales femeile se operează.
Dar nici bărbații nu sunt departe. Unii arată ca manechinul unui ventriloc.
Se apără, spunând: „Nu mi-am făcut nimic la față.”
Așa spun ei.
„V-ați făcut ceva la față, doamnă?” „Păi…”
„Un mic retuș.”
Repari o bară posterioară la un Ford Taunus cu acel „mic retuș”.
Cum s-a făcut retușul?
Cu barosul?
Azi, mulți își fac operații estetice.
Când eram mai tânăr,
în anii '80, mulți mergeau în Brazilia pentru aceste operații.
Brazilia era foarte populară
în parte, datorită operațiilor clandestine care nu se putea face în SUA.
Unii au cereri ciudate.
O cerere normală e: „Am călcat pe o mină.
Am nevoie de operații reconstructive ca să mă reintegrez.”
Dar aici e altceva.
Unii zic că vor să scape de rușine, de stigmatizare.
„Nerușinatule! Operațiile îi ajută pe oameni să aibă încredere în ei!
De ce râzi de ei?”
Nu râd de oamenii aceia.
Râd de maniaci.
Îi înțeleg pe cei care vor să se integreze,
ajutându-se de un mic retuș.
Dar unii răsfoiesc catalogul și zic:
„Vezi găoaza maimuței?
Așa vreau buzele.”
N-ar trebui să râdem de asta?
Nu putem râde de cei care își schimbă complet înfățișarea?
Mai ales când acceptăm atâta urâțenie?
Știți vechea zicală…
Cum era?
Facem o alegere…
Cum era zicala?
„Îl mânii pe Allah.”
Bătrânii pot confirma.
Dacă cuiva nu-i plăcea cum arată…
„Nu-mi place nasul meu!” „Nu spune asta. Îl mânii pe Allah.”
Dar acum?
Nimănui nu-i pasă că-l mânie pe Allah.
„Un lifting franțuzesc, te rog.”
„Păi, Allah…” „Nu se supără.
Oricum am girofar ilegal ca să merg pe banda de urgență.
Dacă asta nu-l mânie…”
Toată lumea se operează.
Unii se supără când nimeni nu-i mai recunoaște.
O prietenă mi-a făcut asta. „Cum să nu mă recunoști?”
„Soro, pe bune?”
Nici maică-ta nu te-ar recunoaște!
Nici moartea nu te va recunoaște.
Ești nemuritoare.
O să intre cu coasa. „Dna Aynur?
„Dnă Aynur, a expirat timpul! Bună ziua, doamnă!”
„Dnă Aynur!” „Eu sunt Aynur.”
„Nu mă înnebuni! Pe bune?
Ce ați făcut, dnă Aynur?
Lifting franțuzesc, buze false,
implanturi mamare…
Și buzele celelalte?
Trec doar patru buze.
Bine.
Un mic retuș?”
De obicei, „un mic retuș” înseamnă că cineva și-a găsit un complice.
Doamnelor, dacă o prietenă vă zice că aveți laba-gâștei, știți ce urmează.
„Operează-te, fată.”
„De ce?” „Eu am făcut-o.”
„Ce legătură are cu mine?” „Fă-o și gata.”
Ea a pornit într-o călătorie, și nu vrea să fie singură.
Nu vrea să fie singură la discuția asta.
„Ce naiba? Îl mânii pe Allah.”
„Dar suntem mai multe.”
De-asta!
„V-ați modificat multe, dnă Aynur. Allah chiar se va mânia.
Să vedem… Acolo, apoi o liposucție… Aplecați-vă, să vă văd fundul.
Asta îl mânie cel mai tare.
Asta i se pare cel mai ofensator.”
Vă întreb ca prieten…
Iertați-ne, doamnelor.
E o întrebare sinceră. Gândiți-vă bine.
De ce și-ar modifica cineva fundul?
E o întrebare sinceră.
Am 52 de ani.
Mi-am văzut fundul cel mult o dată.
Dacă îmi pui zece funduri în față și mă pui să mi-l recunosc pe al meu,
jur că n-aș putea.
Aș alege la întâmplare.
Sunt fundurile noastre parte din identitatea noastră?
Fața noastră…
e un element de securitate, nu?
Fața omului e partea distinctivă a corpului, identitatea acelui om.
Suntem recunoscuți după față.
Așa suntem verificați pe cărțile de identitate.
Suntem identificați după față la un control de securitate.
Prin urmare, dacă ți-ai făcut ceva la față,
cred că se încadrează la ceea ce ziceam mai devreme.
E de înțeles să-ți dorești să arăți mai bine.
Dar de ce ți-ai modifica fundul?
De ce?
Ce vrei să faci cu fundul?
Frate… Ascultați-mă.
Stau așezat. Fundul meu are o funcție.
Dacă nu mă simt confortabil, mă gândesc imediat…
să pun încă o pernă aici.
De ce mi-aș pune perna pe fund, în loc să o pun aici?
N-are nicio logică din punct de vedere logistic.
Dar auzi întruna: „Nu critica.
Uite cum și-a recăpătat încrederea după chestia asta.”
Dacă ai nevoie de implant fesier ca să ai încredere în tine,
înseamnă că stima ta de sine e deja în șanț.
Serios!
Prieteni, timp de două secole, s-a spus: „Femeile sunt mai mult decât corpul lor.”
„Orice femeie are o identitate, o personalitate.”
„Corporațiile media tratează femeile ca pe o marfă.”
„Media a sexualizat femeile pentru marketing.”
Și așa mai departe, timp de două secole!
Am auzit asta în copilărie, în tinerețe și acum, la maturitate.
„Da. E corect. Femeia ca obiect…”
Apoi, ce s-a întâmplat?
Toată lumea își pune fundul pe TikTok.
Oamenii își filmează fundurile ca să le arate tuturor.
Media sau vreo corporație îți spune să faci asta?
Îți intră în cameră și îți șoptește: „Filmează-ți fundul.”
„Dar eu cânt la chitară.” „Arată-ți fundul.”
Concluzia mea e una singură.
Oamenii se concentrează pe anumite părți ale corpului,
fiindcă se identifică cu părțile acelea.
Al patrulea val de feminism va avea sloganul:
„Fundul meu, alegerea mea.”
Așa va fi.
Asta e știință, frate.
Fac o glumă stratificată.
Alo, balconul, mai ușor cu hăhăiala.
Săracii n-au voie nici să se distreze.
Glumesc. Râdeți cât vrei.
Într-o zi, eram la o adunare și… Nu agăț niciodată femei.
Ce a fost râsul ăla?
Jur. Nu aș agăța o femeie.
Cei care mă cunosc personal pot confirma.
Sincer, doamnă. Niciodată.
Ziceți-mi, ce înseamnă să agăți o femeie?
E nevoie de efort.
E nevoie de manipulare. E mult de muncă.
N-am timp de așa ceva. Am spectacol a doua zi.
Dacă m-a văzut cineva vreodată agățând o femeie, să zică!
Totul se înregistrează!
Cum ar fi să zic: „Bună, ce faci? Da. GORA, AROG…
Hai să mai râdem la mine acasă.”
N-aș face asta. Mi se pare o prostie.
Mereu mi s-a părut așa, chiar și în copilărie.
Stăteam cu o băutură lângă o doamnă.
Părea genul de femeie independentă.
Nu o cunoșteam. Stăteam unul lângă altul.
La un moment dat, a zis:
„Îți plac?”
Așa a zis: „Îți plac?”
E o întrebare generală, nu?
Am zis: „Scuze, ce vrei să spui?”
A schimbat puțin subiectul: „Pantalonii. Îți plac pantalonii mei?”
Aveau un design unic, cu talie înaltă, strânși pe șolduri,
și cu un imprimeu batik.
Zic: „Sunt frumoși. Originali.”
Iar ea: „Sunt pantalonii mei de vânătoare.
Îi îmbrac când merg la vânătoare.”
I-am zis: „Scuze, nu e sezonul meu.
Serios.
Trebuia să mă vânezi în septembrie, atunci e sezonul la cocoșei.”
Era foarte îndrăzneață. A zis: „Lasă gluma. Nu-ți place fundul meu?”
E foarte trist, nu?
Dacă aș fi zis ceva de genul ăsta, oricât de vag,
ar fi venit imediat jandarmii și poliția.
Aș fi fost disecat în talk-show-urile pentru femei.
„Judecă oamenii după fund.”
„Și e prieten cu Ozan Güven!”
Nu s-a dat un verdict!
Da.
„Nu a participat la protestele Gezi, deși i s-a zis.”
Nu se termină niciodată! Nu suntem egali în privința asta.
Ea poate fi oricât de îndrăzneață, fiindcă e femeie.
„Nu-ți place fundul…”
Simțind că am o datorie, am zis: „Ai un fund foarte frumos.
Dar are un mic dezavantaj.
Îți aparține.
E un dezavantaj.
Mare păcat…
că oriunde merge el, mergi și tu.
Asta-i problema fundului ăstuia.
Dar dacă l-aș putea lua fără restul,
îl spăl și îl aduc înapoi mâine.”
A căutat-o.
Dacă vorbești despre fundul tău, fii pregătit să ți-l plesnesc.
Nu-i așa?
Nu mai e la modă să-ți faci atâtea operații estetice.
Și bărbații o iau razna. Am văzut o nouă modă la știri.
Iertați-mă dacă ați făcut-o. Trebuie să râd de asta.
Adaos pentru mire.
Săracii știu, ați văzut?
E absurd. În penis…
Domnilor, se injectează un fel de lichid.
Cred că e pe bază de silicon.
Se injectează în penis. Doamne!
S-a discutat despre asta de atâtea ori!
Ce naiba vrei?
Îl vrei de șase metri, dă-i drumul!
Ce obiectiv ai?
Să-l folosești iarna pe post de eșarfă?
Oamenii pot fi atât de primitivi uneori!
Ei mă fac să mă gândesc la azteci și la maya.
Sau la triburile africane care încă există.
Cei care își pun discuri în buze.
La birmanezele care poartă inele pe gât.
La africanii care umblă cu tărtăcuțe de penis.
Nu văd nicio diferență, sincer.
Alterarea corpului nu e ceva nou.
Dar nu mai e la modă.
După mai multe liftinguri faciale, auzi: „Mulțumesc, dle doctor.
Câteva bețe și voi fi pregătit pentru Ramadan.
Își întind pielea ca o tobă.
Apoi cred că arată bine.
E foarte derutant.
Nimeni nu mai vorbește
despre personalitatea cuiva.
E un contrast puternic cu literatura tradițională.
Bravo! Nu am cuvinte.
Tusea nu-ți aduce compasiune.
Spune-mi, ce muncă ai făcut?
În contextul modificărilor corporale, care e nivelul „începător”?
Care e modificarea primordială?
Injecții în buze!
Injecții în buze?
Nu e asta.
Ci tatuajele.
Eu nu am tatuaje.
Dar unii oameni…
O femeie din public a zis odată
„Am un tatuaj acolo unde nimeni nu-l vede.”
Ce înseamnă asta? Toți am înțeles imediat.
Îi desfaci picioarele și vezi scris: „Primim marfă”.
Aș vrea să păstreze secretul, dar ea îl dezvăluie imediat.
„Eu am zis asta, dle Cem.”
Asta vă arată cât de sincer sunt.
Am mai avut discuția asta, nu?
Erai pe al rândul al treilea.
Vedeți? Sunt un comedian adevărat.
Poți dovedi că tatuajul e există?
Poți să ne spui unde e exact?
Arată-l la camere.
Ce ți-ai tatuat?
- E pe șold. - Pe șold?
Am fost aproape.
Pe o fesă?
- Ce scrie? - Nimic.
- Poftim? - E doar o formă.
O formă?
O săgeată?
Adică…
Nu doar că spun adevărul acum, mereu am spus adevărul.
Distracție plăcută cu tatuajul.
Nu am tatuaje. La actori, nu dă bine.
Dar unii actori își fac,
fiindcă azi e ușor să le acoperi cu machiaj.
Când eram mai tânăr,
cele mai populare tatuaje erau cifrele și expresiile latine celebre.
Le știți?
„Carpe Diem”.
Sau „Tutto Passa”, adică „totul trece”.
Astea erau la modă.
Și codurile de bare, la un moment dat. Misterioase, cu temă SF.
Știți? Ca în Gattaca. Coduri de bare pe gât.
„Ce faci?” „Sunt bine, frate.”
Dar dacă le scanezi la un magazin,
o să vezi că e codul de bare de la un detergent de rufe.
Sau o cremă hidratantă Nivea.
Nu-i așa?
Sau praf de copt Dr. Oetker.
Aromă de vanilie.
Aveți tatuaje?
Cine are unul neobișnuit?
- Tu ai unul? Ce? - Un „X”.
Eu îl am tatuat pe Ra.
- Ra? - Da.
Pe corpul tău se desfășoară ritualuri.
- Unde e Ra? E ochiul lui Ra? - Da.
Ochiul lui Ra. Am înțeles.
Doamne, ajută-ne!
Mi se pare… Te rog, nu o lua personal.
Imaginează-ți că mergi cu cineva, vă dezbrăcați și așa mai departe…
O întorci și-l vezi pe Ra!
Te-ai cam supăra, nu?
E foarte diferit de a face dragoste cu o persoană obișnuită.
Un Ra pe spate!
Te și sperii, mă-nțelegi?
Decât o expresie în latină cu litere mari, ceva dintr-un ritual religios…
tatuează-ți ceva direct, așa ca ea.
Un prieten are un tatuaj amuzant.
Scrie: „I will never forge.”
Lipsește T-ul.
Adică…
Cum…
Cum naiba să uiți
esența întregului mesaj în timp ce-l scrii?
„Niciodată nu voi…”
Ce înseamnă „I will never forge”?
Să fiu al naibii!
Unii își tatuează numele copiilor.
„İlknur! Aynur!”
Ca să nu uite.
Am un prieten, îi zicem „Barbă”.
Când Barbă se îndrăgostește,
își tatuează imediat numele ei peste tot.
Are tatuat „Șükran” peste tot.
„Mă însor cu Șükran.”
Nu-ți tatua numele ei pe frunte!
Când a divorțat, „Șükran” s-a transformat în simboluri Batman.
S-a căsătorit a doua oară.
Avea „Melis” pe tot corpul.
„Cu Melis e ceva serios.”
„Melis” s-a transformat în simboluri Batman.
Acum mai poate ieși doar cu Batman.
Nu mai are loc pentru alte tatuaje.
„Nu-mi place nimeni”, zice. Fiindcă a rămas fără spațiu.
Se fac multe greșeli în tatuaje.
E un citat celebru din Tupac.
Sau era un cântec?
„Only God can judge me.”
Îl știți? E foarte cunoscut. „Only God can judge me.”
Nu sunt teolog, dar, după părerea mea,
citatul e problematic din perspectivă religioasă.
Filologic vorbind…
Sunt de acord cu unele cuvinte. „Only God judge me”, e în regulă.
„Voi fi judecat doar de Dumnezeu.”
E un citat cu greutate. Îți subliniază credința.
Dar „can” sau „is able to”…
Nu prea se potrivește.
Fiindcă vorbești despre Atotputernic.
„Can” reduce totul.
Nu sunteți de acord? Adică…
„Doar Dumnezeu mă poate judeca. Îți dau voie. Mă poți judeca.”
Sună copilăresc.
„Doar Dumnezeu să mă judece”, da.
„Doar Dumnezeu mă poate judeca” îmi sună aiurea.
Un prieten de-ai mei, actor, e musulman devotat.
Și-a făcut un tatuaj în tinerețe. Cred că l-a șters mai târziu.
„Only Allah can judge me.”
A ridicat nivelul.
Adică…
Cum o să explici asta la Judecata de Apoi?
„Salut! Tocmai am murit.”
„Only Allah can judge me.”
„Ce vorbești?”
„Allah mă poate judeca.”
„Pe bune?
I-auzi! Așteaptă aici puțin.
Dnă Aynur, înmuiați-vă fundul în lava topită.
Vino aici.
Cum adică «only Allah can»?”
„Tupac…” „Da? Tupac e aici.
E înfipt într-un țăruș.
Ai scris «can», nu?
Ești nebun? De unde ți-a venit ideea?”
„Am avut intenții bune…
Am avut intenții bune. Poți să-I spui?
N-am avut intenții rele. Dumnezeu mă poate judeca.
Voiam să-l șterg, dar n-am trăit destul.
Îi spui și asta? O să fie o problemă în interior?”
„O s-o iei urât.
O să te distrugă.”
„Îl întrebi, te rog? Am avut intenții bune.”
„Așteaptă aici.”
„Auzi, Preamărite…
Da, ca al lui Tupac.
«God can judge me», dar scris cu «Allah».
Da.
Așa i-am zis și eu.
Bine, Preamărite.”
„Dragul meu…
O clipă. Spune, dragule.”
„Am pe Instagram o poză în care beau.”
„Hai, sictir! Nu mă pot ocupa de tine acum.”
„Dragule, am întrebat despre cazul tău.
Allah already judged you.
E un păcat să te tatuezi.”
Noapte bună, prieteni!
Subtitrarea: Dan Ilioiu