Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
ДЖЕМ ЇЛМАЗ 2024
Так!
Вітаю вас. Я збираюся зніматися в серіалі на ТРТ.
Там найбезпечніше.
Вітаю, друзі.
Це шоу з назвою «Джем Їлмаз 2024».
Як ви бачите отут.
Я поясню, що це означає.
Ми відкрили цю студію в 2024 році й назвали «Джем двадцять чотири».
А чому ми це пишемо римськими цифрами — Х і таке інше?
Бо цього вимагають ілюмінати.
Я збирався поставити «24» перед «СМ», але це може викликати інші очікування.
Так, пані, смійтеся.
Я постійно чую:
«Що жінки в ньому знаходять?»
Не знаю, що вони в мені знаходять, але…
Але можу сказати,
що їм не доводиться довго шукати.
Друзі мої, я давно виступаю зі стендапом.
Років 30 плюс-мінус.
Очікування надто високі, а мій бойовий дух низький.
І мій батько сказав:
«Сину, життя хаотичне. Дивися, кого впускаєш».
Так думає мій тато.
Наче він посилає 12-річного сина на роботу.
«Дивися, кого впускаєш». Дурниці!
Мої фанати кращі за багатьох,
але мають високі очікування.
Щоразу.
Ходять чутки,
що Джем Їлмаз уже не той. Хто цього не чув?
«Він уже не той». «Він видихся».
«Надіюся, він сьогодні облажається, а ми це побачимо».
Якщо ви не бачили мене в Survivor,
надія ще є.
Якщо побачите, як я повзаю по землі за печивом,
тоді знайте,
що в мене все погано.
Оскільки ми переживаємо жахливі часи,
хочу попросити
людей не бути байдужими.
Бо жахливі часи породжують байдужість.
І я від цього страждав.
У цій країні можуть звинуватити в байдужості,
якщо просто прокинешся пізно.
Скажімо, в Егейському регіоні спалахнули пожежі о 10:30 ранку,
ти прокинувся об 11:00,
а тебе сварять, що ти це не твітнув.
Я спав! Я нічого не робив!
Я спав, от і все.
У цій професії немає ні друзів, ні прихильників.
Я щойно бачив старшого брата.
Вони з Зафером представляють нове покоління коміків.
Бачили їхнє шоу?
Вони виступають наживо. Треба купити квитки.
Вони прикольні. Сходіть. Лише 50 лір!
Це найсмішніше.
Я сказав йому: «Я хвилююся, бо в нас сьогодні запис».
А брат сказав: «Ми вийдемо на сцену, якщо ти сильно боїшся».
Але я сказав, що не хочу давати кожному по 4 000 лір.
Я був здивований компліментами від сина на початку сезону.
Йому вже 13. Він сказав: «Удачі з новим сезоном, тату.
Вдалого європейського туру. Я чув, у тебе 20 шоу».
Він назвав число.
І згадав американський тур і все інше.
Мабуть, у них з мамою є плани. Вони все продумали.
Шкода, так?
Я не робитиму токсичних жартів. Бо люди зляться.
Якось я пожартував про аліменти.
І люди такі: «Як він сміє жартувати про це?»
Я їх плачу, тому жартую про них.
Я купив авторські права на той жарт.
Гарний був жарт, без сумніву.
Мене спитали, чи плачу я аліменти,
а я кажу: «Ні, не елементи. Я віддаю всі гроші».
Зрозуміли?
Я розлучився.
Скільки часу минуло? Близько 13 років.
Я досі спантеличений, коли бачу пари в залі.
Я не намагаюся вас відмовити, але я самотній і щасливий.
Ви пара, так? Як давно?
-Одинадцять років. -Одинадцять, так? Діти є?
-Двоє. -Боже благослови!
Бажаю їм процвітання.
Одинадцять років. Тож останні десять років ти довго сидиш у туалеті.
Це починається з першого року. Ігри в Candy Crush і таке інше.
Чоловіки подовгу сидять у туалеті після першого року.
«Коханий!» «Ніхріна не коханий».
Так?
Пам'ятаєш, сестро?
Ти куриш, брате?
Будь обережний, якщо куриш на унітазі. Попереджаю.
Знаєш, тут є невеличка щілина?
Попіл з сигарети падає туди.
Будьте обережні. Якось я ледь не затаврував себе.
Боже.
Мене дивує, що люди взагалі разом.
Як мені не дивуватися?
Вони ображаються й зляться одне на одного.
Жінки і чоловіки ворогують одне з одним.
Мої жарти називають токсичними.
Навіть мізогінними.
«Токсичні жарти. Патріархальний дискурс і токсичні жарти!»
Що таке «токсичний»? Усі люблять це слово.
Що це в біса таке?
Його завжди вживають стосовно чоловіків. «Токсичний чоловік».
Турецькою мовою
«ток» означає «ситий», а «сік» означає «член».
Коли ви називаєте турка «токсичним»,
він нізащо не образиться.
«Ерджане, ти токсичний!»
«Ну…
Слава богу.
Я стараюся добре його годувати.
Не те що коли повернувся з армії».
Усе називають токсичним.
Якщо ти хоч трохи себе любиш, тебе називають нарцисом.
Я самотній. Справді.
Мені комфортно вдома.
Коли ти прийдеш додому,
вона спитає: «Що тебе найбільше розсмішило? Сподобалося шоу?»
Коли я повернуся додому, я ходитиму без штанів.
Дивитимусь фільми «Джон Вік 1», «Джон Вік 2», «Джон Вік 3», «Джон Вік 4»…
Я давно не був разом із жінкою.
Я не хейтер, але з жінками важко.
У залі є нові пари? Новий досвід і таке інше?
Скажіть, як ви підтримуєте стосунки?
Мені дуже цікаво. Я не здатен у моєму віці.
Ти зустрічаєшся з 38-річною жінкою,
а тобі кажуть, що в тебе «молода коханка».
Їй 38! Вона на смертному ложі, чорт забирай!
Жінки не розуміють запитань.
Ти питаєш: «Що б я робив без тебе?» І вона вважає це романтичним.
Ні, це справді запитання. «Що я можу зробити?»
Так…
Ти питаєш: «Чим я тебе заслужив?» І вона тане!
Ні, це чортове запитання.
«Що я накоїв, щоб заслужити тебе?»
Я розбив усі ваші надії. Я молодець!
Я розлучений. У мене є син. Я дуже радий.
Син проводив зі мною багато часу цього літа.
Він підліток, тому любить проводити час із дорослими.
Я вивчаю новий жаргон, роблю щось нове.
Я був дуже радий і подумав: «Нам було так весело!»
А потім сталося те, чого я не очікував.
Я подумав: «Я його розважав і робитиму це ще багато років.
А це дорого.
Але чи подбає він про мене в майбутньому?»
У вас бувають такі думки?
«Він має стати лікарем і дбати про мене».
Раніше я так не думав,
але такі думки повільно мене опановують.
І я запитав його: «Слухай, нам було так весело.
Коли ми з твоїм дядьком постаріємо,
подбаєш про нас?»
Він відповів: «Якщо ти вкрай потребуватимеш».
Виродок мочитиме нам губи ватними кульками, коли ми помиратимемо.
У такі моменти я хочу, щоб він читав по губах.
«Фонд турецької армії».
«Турецька освітня асоціація». Так. Я можу пожертвувати їм усі свої кошти.
Вони з мамою відкриють заповіт і побачать огірок у конверті.
Я й оком не моргну.
Моя власна плоть і кров! Знаєте, що він зробив?
Ви чули про сайт з назвою Celebrity Net Worth?
Ні? Підвищимо йому відвідування.
Вебсайт Celebrity Net Worth містить цікаві факти.
Там написано, скільки люди мають грошей. Приблизно.
«Статок Майкла Джордана?» «2,5 мільярда доларів».
«Скільки заробляє Селін Діон?» І там написано.
Мій син підійшов і сказав:
«Тату, ми знайшли тебе на Celebrity Net Worth».
Моя плоть і кров.
Я спитав: «Навіщо взагалі?»
Вони з друзями шукали мене.
А він каже: «Тату, ми все знайшли. Ти маєш 20 мільйонів доларів».
Я засмутився.
Або сайт не пережив цифровий апокаліпсис 99-го року,
або вони знайшли іншого коміка.
«Ти здурів?» Я сказав: «У мене в кишені зараз 20 мільйонів».
Тоді я зрозумів, що 20 — це багато. Я запитав: «Твоя мама знає про сайт?»
Я справді запитав.
Я дуже збентежений, що ви разом.
Тому що, скажу відверто,
люди зневажають одне одного.
Між чоловіками і жінками є ворожнеча.
І між працівниками та роботодавцями.
Люди втомилися одне від одного.
І посеред усіх цих подій…
Якщо спробуєш усамітнитися,
то ти байдужа людина, яка не помічає, що діється навколо.
Бо гарячі теми швидко змінюються.
Стільки тем для розмов. Я засмучений.
Мене турбує,
що попри це у заголовки потрапляють неважливі теми.
Недавно писали:
«Штучний інтелект відбере в нас роботу».
Яку роботу?
Рівень безробіття в Туреччині десь 30%.
ШІ потрібен родич у міськраді, щоб отримати роботу в Туреччині.
Він напише: «З'єднай мене з другом-роутером».
Хто боїться, що його роботу забере ШІ?
Я не боюся. Хто боїться?
Вам треба добре виспатися.
Сьогодні вівторок. Ось як виглядають глядачі.
«Джеме, розкажи жарт, а не змушуй нас заслужити його».
«Нами керуватиме штучний інтелект».
Ніхто не боїться інтелекту.
Так було завжди:
розумні та працьовиті люди керують рештою.
Зі злими намірами чи ні.
Але ми завжди пасивні.
Дивно, що всі здивовані.
Винахід пороху дозволив випередити інші народи.
Ви винайшли паровий двигун, пережили промислову революцію.
Звісно, ті, хто працює з ШІ, гратимуться нами як м'ячем.
Чому ви здивовані?
«Нами керуватиме штучний інтелект».
Вам начхати, що вами керує інтелект, але турбує, що він штучний.
Я бачив, як жінка по телевізору розповідала про ШІ.
Її турбувала лише його штучність.
«Штучний інтелект позбавить нас роботи».
Накачані губи, бразильська підтяжка дупи…
Вона каже: «Штучний інтелект візьме гору!»
Силіконова долина вже тобою оволоділа!
Яка тобі різниця?
І навіщо такі грандіозні теми?
«Що з нами зробить ШІ?»
Ми ще не зрозуміли, як працює оранжева запальничка.
Забудьте про ШІ! Хтось це зрозумів? Скажіть, якщо серед вас є такі.
Ось. Як вона потрапляє в наші домівки? Хтось таку купував?
Як вони проникають у наші домівки?
Клянуся богом! У мене є 20 Dupont, а ще є ця.
Вона має синю сестру.
Вони індивіди.
Вони покидають фабрику, щоб подихати свіжим повітрям.
Навіть це нас бентежить.
Мабуть, це якась прослушка.
І колись ми від неї постраждаємо.
Я дуже співчуваю людям.
Не можна бути коміком без співчуття.
А наші люди зазвичай заслуговують на співчуття.
Більшість з них хороші люди.
Але це співчуття вимикається,
коли дивишся вуличне інтерв'ю.
Вони засмучують.
Мене часто критикують:
«Він нечасто ходить вулицями, тому не бачить людей».
Хочете, щоб мене закололи у Фікіртепе, щоб вам було смішно?
Наче Достоєвський володів тютюновою крамницею в Есенюрті!
Я не гуляв вулицями вже 25 років!
Навіть у дитинстві я робив це рідко.
Але я знаю свій народ.
Туркам нецікаве їхнє життя й те, що відбувається навколо.
Вони зосереджені на великих речах.
«Існує велика змова проти Туреччини!»
Завжди таким тоном.
«Насправді висадки на Місяць не було». Гаразд, не було.
Днями я чув, як хтось сказав…
Помер член сім'ї Ротшильдів.
І він сказав: «Ротшильд помер. Хай горить у пеклі!»
Він робить віконниці в Сариєрі.
Що тобі зробили Ротшильди?
Замовили віконниці й не заплатили чи що?
Турки завжди цікавилися великими речами.
Тож у них не залишається часу на себе.
Ви вже довго сидите в соцмережах.
Я дистанціювався від них. Я покинув соцмережі.
В інстаграмі мене питають: «Чому ви вимкнули коментарі?»
Я ледь не збожеволів.
Я завжди бачу карликів в Інстаграмі.
Не знаю, чи це через моє місцезнаходження чи алгоритм,
але я постійно бачу карликів. Чому?
Клянуся богом. Не знав, що їх є стільки.
Як я був малям, їх було лише семеро.
Тепер є одружені карлики, карлики зі списами,
сім'я карликів-танцюристів тощо.
Кажуть, треба зламати алгоритм.
Я подумав і почав дивитися на бразильські дупи.
Щоб зламати алгоритм.
Усі пристрої синхронізовані.
Мені набридли карлики в інстаграмі, я відкрив спотіфай.
І відразу ж грає Ялин.
Цей жарт не долетить до балкону.
Він надто короткий.
Мені вже набридло.
Я хотів приділити час собі.
Знаєте, є така ідея: присвятити себе роботі?
Я вирішив зробити саме це й підлікуватися.
Я маю набряк, бачите?
Я був такий засмучений.
Я пройшов обстеження на початку сезону,
щоб перевірити здоров'я.
Лікар сказав мені:
«Спершу скажу вам от що. Киньте пити».
Я сказав: «Я не так багато п'ю». А він: «Я бачив ваш інстаграм».
Усі думають, що ми багато п'ємо. Дивно, але нехай.
Порадив більше спати й таке інше.
Він запропонував застосунок.
Застосунок…
Не лише на телефон, але й на годинник.
Знаєте ті застосунки для сну?
Більше я вас ні про що не питатиму.
Знаєте ті застосунки?
Вони записують усе, що сталося уві сні.
«Кашель о 2:00 ночі. Труднощі з диханням о 3:00 ночі».
У вас таких немає?
Тут усі живуть на соціальну допомогу?
«О, пане Джеме, ми про таке й не мріємо!»
«Зупинка дихання. Перевернувся на бік. Кашель.
Пукнув о третій ночі.
Повідомити в Apple?» І таке інше.
Це така особиста річ.
Я купив його, щоб було легше, але він позбавив мене приватності.
Скажіть, пане. У шлюбі таке буває?
Ранковий звіт: хто пукнув, хто не пукнув, хто відригнув?
Ти цим не ділишся навіть із дружиною.
А оскільки всі пристрої синхронізовані,
годинник сигналить і показує список того, що сталося минулої ночі.
Не всі події, звісно.
«Учорашній звіт.
Пукнув о 3:16 ранку». Гаразд, зрозуміло.
Підходиш до планшета:
«Чувак, годинник щойно повідомив,
що ти пукнув о четвертій ранку».
Коли це скінчиться?
Я сідаю працювати за комп'ютер, а він блимає: «Я чув, що сталося».
«Ти скажеш, що я пукнув?» «Ні, у мене є відео».
Неймовірно!
Бачите, з чим я маю справу через невеликий набряк?
Тому я й пішов із соцмереж.
Що ще вони пропонують?
Нам усім набридли уроки макіяжу, виляння дупою тощо.
Надіюся, ви вже навчилися робити макіяж.
Богом клянуся!
Хіба це складно?
«Бачите? Ось так. Зробіть так».
Я 52-річний чоловік, я професіонал. Правда ж?
Ми не звертаємо на це уваги. Чому це так подобається жінкам?
«Я контурую ось так».
За всі ці роки я ніколи
не подивився на жінку й не сказав:
«Мені подобається її контуринг!
Неймовірне розтушування!»
Навіщо вони докладають стільки зусиль?
Ви навчилися, так?
Навчилися.
Після стількох уроків такий результат? Боже.
Ой-ой.
Кажу вам, вони налаштовують людей одне проти одного.
«Ти в середньому проводиш час з п'ятьма людьми».
Це що таке?
І так важко знайти людей,
щоб провести з ними час.
А тепер придумали цю фігню. «У середньому з п'ятьма…»
Тепер люди шукають, хто псує статистику.
«Не запрошуйте Невзата наступного разу!»
Я майже ні з ким не проводжу час.
Чесно кажучи, я майже ні з ким не бачуся.
І так, я зазвичай не гуляю вулицями.
Як я вже казав, я ціную приватність.
Я бачу людей на вулиці у своєму районі…
Я живу неподалік, у Левенті.
Я про перший Левент. Справжній.
Нещодавно хтось крикнув: «Я теж живу в Левенті!»
У якому Левенті? «У шостому!»
Цей Левент лише у твоїй голові.
Що за дурість ти верзеш? Це Еюп, а не шостий Левент.
Це як назвати Есенлер центральним Етілером.
Я гуляю по своєму району.
Я виходжу надвір.
Я бачу людей.
Коли політичний клімат загострюється, нас часто таврують,
намагаються загнати в шаблон.
Я хочу пожартувати про політику,
але не хочу, щоб мої класичні «мерседеси» перетворили на поліційні авто.
Дякую! Наступного тижня я буду на TRT.
Недавно я викликав таксі. Я достатньо володію арабською.
Таксист сказав…
Якщо ви недавно у Стамбулі,
завантажте застосунок MyArab.com.
Це як Uber, але показує найближчого араба.
Якщо араб ближче від вас, ніж стоянка таксі, виберіть араба.
Таксі приїде й забере вас.
Таксист сказав мені: «Чому ви не знімаєтеся в серіалах?»
Мене це зачепило.
Я запитав його: «У який серіал мене візьмуть?»
Уявіть, що я…
Я навіть не вмію позувати, чорт забирай.
Мені б не дали добру роль.
Принаймні не великого султана.
Ні Баязида, ні Мурада. Це точно.
Мене візьмуть хіба що на роль султана Джема.
Він утік на Родос і шукав притулку в Папи Римського.
Тоді відбувалася якась дурість,
тож я якраз підійду.
Я багато років живу в одному районі й голосую в тому ж місці.
Початковій школі Левенту.
Іноді нас фотографують.
Не іноді, майже завжди!
І підпис: «Він смішить усіх біля виборчої урни».
Що я зробив такого, щоб усіх розсмішити?
Мабуть, смішно було, що я востаннє голосував за Киличдароглу.
Тобто…
Яку я маю силу? Таку ж, як і ви.
Ми сила, тільки якщо об'єднаємося.
Навіть біля виборчої урни про це жартують.
«Він смішив людей!» Я нічого не робив.
Я опустив бюлетень. Що ми робимо, коли голосуємо?
Опускаємо бюлетені.
І ми кажемо, оскільки ми розумні люди:
«Хай хто переможе, надіюся, це на користь нашій країні».
І все, правда? Неправда!
Якась тітонька на вулиці бачить тебе й каже:
«Ви назвали нас баранами, ми вас забаранили».
Тітонько…
Навіщо зриватися на мені?
Я найдобріша на світі людина. Навіщо злитися на мене?
Я визнаю, що думаю не так, як ви, але я така приязна людина.
«Ви назвали нас баранами, ми вас забаранили».
Коли я називав вас баранами?
Це схоже на мене?
І вона так повільно пішла, що я навіки запам'ятав її обличчя.
За часів моєї юності зомбі у фільмах ходили так само повільно.
І якщо вона образиться, що я назвав її зомбі… Добре.
У фільмах про зомбі зомбі повільно йдуть до вас.
Що це в біса таке? Хіба це загроза?
У дитинстві я думав про це весь час.
До тебе йде мертва людина.
То й що? «Гр-р!»
Що «гр-р», вилупку? Геть.
Я живий і спритний. Яке мені діло?
Чому зомбі небезпечні?
Бо їх повно!
І таких тіток, як вона, багато.
У фільмах про зомбі є дилема.
Не можна стріляти в кохану людину.
Знаєте? Твоя кохана перетворюється на зомбі.
Ти такий: «Дженніфер, ні!» А вона: «Гр-р!»
«Застрель її, Майку!» «Це Дженніфер!»
Це взагалі Дженніфер? Вона сама не при собі.
«Я не застрелю Дженніфер!»
А я не можу застрелити тітку.
Мені бракує твердості.
Я хочу бути розумною людиною.
Розкажу про твердість. Якщо в Туреччині почнеться зомбі-апокаліпсис…
Люди вже вчепилися одне одному в горло.
Вони б придушили померлих.
Зробили б усе можливе, щоб розбити їм черепа.
«Це Бурхан? Вилупок!»
Це чудова можливість,
бо ж він тепер зомбі.
Між нами забагато незгоди.
Ми живемо в 2025 році!
Але досі не перестали сперечатися про тварин, не кажучи вже про людей.
Чому в 2025 році досі тривають дебати,
чи треба любити котів і собак?
Хіба це питання?
«Чи треба бити вуличних котів?»
«Треба?» Що це в біса таке?
Ось про що тривають дебати!
Пам'ятаєте, як усі старалися довести свою любов до тварин?
Стамбул — місто котів і собак.
Але деякі люди від цього страждали.
Але дебати завжди точаться між психопатами.
З одного боку ненависник тварин,
який думає: «Якщо я йду пішки, треба копнути тварину».
Такий маніяк.
А з іншого боку ті, хто зневажає людей.
Ми застрягли між молотом і ковадлом.
Ви бачили відео про жінку з пітбулем?
Її пітбуль фактично їсть вуличного кота.
Коли їй на це вказують, вона відповідає:
«Ці бідні тварини — безголосі божі створіння».
Пітбуль поводиться як лайнюк.
І вона романтизує це, називаючи тварин «безголосими створіннями»
або «нашими чотирилапими друзями».
Будь-що можна описати невинно. «"Глок" — залізний друг Бога».
Що за дурня?
Ви в це вірите?
Не можна любити тварин спокійно.
Кажу вам. З усіх питань дебатують психопати.
Завжди крайнощі.
А розумні люди дивляться з трибун, ніби це «Вімблдон».
Це відстій, так?
У мене дві собаки, кангали.
Розкажу про те, як нас мало не побили в Німеччині.
У мене два кангали. Кобель важить 90 кіло, а сука — близько 65.
У сусіда були дві маленькі собачки, Кукі й Лакі.
Вони носили жилетки й краватки-метелики.
А мої кангали виглядали так, ніби щойно прибули з Сівасу.
Власники кангалів знають, як вони дивляться, коли їх посадиш на ланцюг.
«Металевий ланцюг, так? Ти такий наївний.
Авжеж, прикуй мене. Я не проти».
Близько третьої ночі Кукі й Лакі
перестрибнули паркан,
і наші кангали були здивовані побачити собак з метеликами.
«Якого біса вони носять метелики?»
І ця малеча гавкала о третій ночі.
Але кангали були зайняті роздумами, як заробити на життя в Стамбулі.
«Стати таксистами в аеропорту?»
Вони так гавкали, а тоді
якоїсь миті нашому хлопчику набридло,
і він сказав: «Чувак, іди геть».
Але вони продовжували гавкати, тож він плюнув і…
Я почувався вбивцею. Я побіг туди якомога швидше.
Зрештою, це моя відповідальність.
Знаєте, як люди питають: «Собака кусається?»
«Ні, він проведе з тобою дебати!»
Авжеж, кусається!
Собаки спілкуються пащею. Авжеж, кусаються!
Знаєте, як буває. Ти вигулюєш собаку. «Він кусається?»
Спитай собаку!
Ти питаєш собаку про мене?
«Він обнадіює, а потім кидає?»
Таке буває? Ні.
Отже…
Ці собачки потрапили в халепу.
Гавкаючи отак.
Я почувався вбивцею.
Мені сказали, що сцена була жахлива.
«Твої собаки погризли сусідських».
Я почувався як убивця. І це нормальна реакція.
Я щиро вибачився
і спитав, що я зробив не так.
А той чувак був дуже милий. Він сказав: «Це ми винні, пане Джем.
Наш паркан занизький. Це наші собаки вирвалися.
Вони перестрибнули через паркан на вірну смерть».
Я попросив показати Кукі.
Він сказав: «Сьогодні він не сратиме, може, завтра».
Я спитав про Лакі. Він сказав: «З Лакі все гаразд.
Але тепер ми його називаємо Нещастя».
Нічого страшного.
Люди не розуміють.
Я розповів цю історію в Німеччині, а тітка питає:
«На чиєму ви боці?
Кангали так не роблять!
Це друзі Бога з Сівасу».
Вона каже: «Я теж з Кангалу».
Хіба це аргумент? Я сказав: «Ну, оскільки ви з іншого виду…»
Це собаки.
«Я з Кангалу. Кангали так не роблять», — сказала вона.
Це бій між екстремістами — любителями тварин і любителями людей.
Непроста ситуація.
Нас мало не побили.
І ми всі повинні довести свою любов до тварин.
Люди мають нести відповідальність.
Тут є власники собак? Я більше не питатиму.
У 90-ті я питав людей, чому вони заводять собак.
Зараз ще залишилися люди, які роблять це з любові,
але якщо ти купиш жилет і краватку, ти не станеш любителем тварин.
У багатьох курортних містах
люди купують дітям Кукі, Лакі, Кориць,
надівають на них краватки,
а потім залишають бідних собак, коли закінчиться сезон.
Кидають їх.
«Навіщо на мене надівали метелика? Мені потрібна була лише любов».
Ви знаєте, що це правда. У вас є собака?
Ні? Ніяких собак?
У когось є собака?
-Якої породи? -Голден.
Золотистий ретривер. Улюбленець родини.
-Навіщо ви тримаєте собаку? -Від нього ніякої користі.
Ніякої користі?
А ви думали, що він пограбує банк?
Це вам не кіно, розумієте?
«Не хвилюйся, бро. Пограбування буде чисте».
Якось я запитав жінку, який у неї собака.
Німецька вівчарка.
«Навіщо ви його тримаєте?» Вона сказала: «Для захисту».
Не охорони, а захисту.
Хіба поруч немає аптек?
Собаку посадили біля дверей спальні.
Він гарчить на чоловіка, якщо той підійде.
Захищена на місяць.
Мабуть, річ у цьому.
У мене вже давно собаки.
Коти — це зовсім інший світ.
Я їх не розумію.
Тут є власники котів?
Вони ставляться до вас критично.
«Де ти був усю ніч? Чорт забирай!»
Коти такі дивні!
Вони поводяться, наче ми їхні гості.
Бідні собаки принаймні намагаються вас розважити.
Даси їм ласощі, вони питають: «Покрутитися?
Чи стрибнути, пане?»
Котам начхати.
«Їжа? Так. Їжа. Нехай.
Лайнюк».
У моїх коханок зазвичай були коти.
Тобто в минулому. У мене більше немає коханок.
Жінок мого віку немає. Ніяк не знайду жінку, якій 52 роки.
Коти такі дивні.
Удвічі дивніше, якщо ви зустрічаєтеся недавно, і в неї є кішка.
Ти вперше їдеш до неї.
Її кішка треться об тебе, а вона каже: «Ой! Смокі тебе любить!»
Слава богу.
Це перший крок.
І ще більше ти радієш, коли вона каже: «Вона зазвичай не підходить до людей».
«Так! Я її сьогодні точно трахну!»
«Вона не підходить до людей».
Вона пропонує тобі закуски, відкорковує пляшку вина.
Трохи сиру, сушеного м'яса.
Але ви такого й не бачили. Чорт забирай!
У нашій країні депресія!
Треба переписати деякі жарти.
«Чверть буханця хліба і…»
«Ти йдеш до неї,
вона пропонує тобі хліб з сиром і оливками всередині».
Вона пропонує тобі закуски. Смокі треться об тебе.
Вона питає: «Ти не проти, так?»
Твої штани всі в шерсті, але…
«Смокі! Ти милий шматок лайна!»
Коли вона йде в туалет або на кухню принести вина,
ти кажеш: «Геть від мене».
А потім час прелюдії, поцілунків і таке інше.
Ненавиджу, коли домашні тварини в той час лишаються в кімнаті.
Ти цілуєшся, а кіт дивиться на тебе.
Зі мною таке кілька разів було.
Тварини, які не виходять з кімнати, поки кохаєшся.
Пам'ятаю англійського бульдога, який витріщався отак.
Чого ти так дивуєшся?
Ти підіймаєш ногу, щоб лизати собі яйця.
А тебе дивує це?
Богом клянуся!
Є відомий вислів.
Здається:
«Моя любов до тварин зростає, коли я знайомлюся з людьми».
Це зовсім нещиро.
«Скількох людей ти знаєш?»
«Двох».
«Скільки в тебе котів?» «47». Тобто…
У деяких людей немає почуття балансу.
Я щиро розумію, що в любові немає ієрархії,
але треба бути чуйними до болю.
Наприклад, хтось каже, що втратив батька,
а ти йому: «А ми щойно поховали Корицю».
Він сказав, що його батько помер!
«Кориця був такий дорогий для нас!»
Це мій батько!
Скільки років було Кориці? 14.
Йому вже давно час померти.
Кориця не обіцяв тобі прожити 64 роки.
«Ми поховали Корицю».
Я про батька. Хіба ти не розумієш?
Просто тому, що тато не приносить палицю,
він не менш важливий, ніж Кориця.
Дехто не вміє все правильно зважити.
І треба відрізняти справжню любов до тварин від підробної.
Я не хейтер, але бачив це на власні очі.
Два роки тому в Ґюмюшлюку
я бачив дівчат зі Стамбула, району Кадикьой, у мішкуватих штанях з батиком.
Їхні собаки блукали туди-сюди.
І люди дуже привітно ставилися до тварин. То був заклад пет-френдлі.
Кориці, Кукі й Дейзі — всі щасливі. Гарна атмосфера.
Дівчата розмовляють зі своїми Дейзі. Усі щасливі.
У собак навіть були купальники. Вони були щасливі.
Я помітив у дівчини витатуйований напис: «Life is a journey». Англійською.
Я подумав: «Ого!»
Вона все зрозуміла! У перекладі це буде…
Ви навіть не знаєте англійської?
Хіба ви не казали: «Джем Їлмаз видихся»?
Можливо, це глядачі винні!
Life is a journey. «Життя — це подорож».
Я подумав: «Ого, це так
легко запам'ятати. Нащо ти зробила тату на руці?»
Уявіть, як хтось думає: «Життя… Що там було?
Це подорож, так?
Зроблю татуювання, щоб не забути.
А тут наб'ю собі список покупок».
Дейзі та Кукі були такі щасливі.
А потім з'явився один бідолашний пес. Справжній пес.
Прийшов собака м'ясника Коттон.
Він побачив, як пестять інших собак,
і теж захотів уваги.
Це був великий пес, альфа-самець.
Він трохи гарчав.
Вони мало не лінчували бідного Коттона!
«Як ти смієш цькувати такого маленького песика, як Лакі?»
Я бачив це на власні очі.
«Я знаю тварин.
Людей я теж знаю. Тварини кращі».
Яку тварину ти знаєш?
Яку тварину ти знаєш, окрім власного улюбленця?
Образи тварин вкорінені в нашій свідомості байками.
«Лисиці хитрі». «Ворони бла-бла-бла».
«Треба рятувати китів». Звідки ми це взяли?
Нащо обливати супом картини Рембрандта для привертання уваги?
Я бачив цей протест. Облили супом
старовинну картину Рембрандта.
Киту було б соромно, якби він знав.
Він сказав би: «Це ганьба! Наступного тижня я все одно помру.
Облиште картину».
Господи!
Ми запам'ятали казки.
«Лисиці хитрі». Чого вони досягли?
Наче лисиці збудували готель у безлюдній бухті!
Що вони зробили?
Вони просто крадуть курей, якщо залишити курник відкритим.
Не думаю, що ми добре знаємо тварин.
Лисиці хитрі, леви — королі, кролики бла-бла-бла.
Які вони?
Яких тварин ви справді знаєте?
Знаєте, чим заробляє на життя морський коник?
Хтось знає? Селяни на балконі навіть не зрозуміли.
Вони шоковані. «У морі є коні?
Я й не знав. У нас немає телека».
Морські коники — дуже дивні істоти. Знаєте?
У них самці народжують!
Саме так, друже.
Вам так приємно це чути.
Точніше, вони не мають статі.
Вони можуть змінювати стать за бажанням і запліднюватися.
Я б хотів мати цю технологію.
Чи ж не чудово платити самому собі аліменти?
Не варто жартувати про стать, бо це буде на Netflix.
Ви любите ці жарти лише від іноземних коміків.
Не моя справа… Тут є трансгендерні люди?
Ніхто не відповість. Ви навіть не відповіли, котра година.
«Тут є трансгендерні люди?»
«Так, є. Але забудьте».
Я не проти чоловіків, які зробили трансгендерний перехід,
але вважаю їхні інтерв'ю абсурдними.
Один з них каже: «Навколо так мало чоловіків».
Через тебе стало на одного менше, довбню.
Я не проти, що вони тепер жінки.
Це наша перемога.
Але мене дратує, коли жінка робить трансперехід.
Тобто ми…
Я їх поважаю, звісно. Як інакше?
Це важливе рішення. Ти готовий відрізати свій?
А хтось робить новий! Я хочу сказати, це важка ситуація.
До цього важко підготуватися фізично і психічно.
Я ображений на чоловіків, якими стають жінки.
Ти так старався стати чоловіком.
Тобі комфортно в цьому тілі?
Треба було підготуватися морально, щоб бути ідеальним чоловіком.
У перший тиждень після операції вони дають інтерв'ю.
«Як справи?»
«Я страшенно ревнивий!»
Вони ще навіть не зняли шви!
«Не дозволю своїй дівчині носити мініспідницю».
Чуваче, у твоїй шафі їх досі повно!
Тому мені не подобається та частина переходу.
Морські коники — дивні тварини. Ми не знаємо про багатьох дивних тварин.
У кожного є улюблена тварина.
Ми зі старшим братом були в Берлінському зоопарку.
Це було років 20 тому. Ми приїхали рано, близько 7:30 ранку.
Навіть тварини ще не вийшли!
Присягаюся!
Жінка на касі продала нам квитки. Ми увійшли. Тварин немає!
Мабуть, подумала, що ми приїхали здатися.
Типу: «Знайдіть собі клітку».
Ми зайшли в зоопарк, а поруч нікого.
Через пів години вивели тварин.
Носороги, мавпи, жирафи. Тварини були здивовані.
Вони такі: «Бачиш, котра година?»
Їх захопили зненацька.
Я добре копіюю мавпу, так?
Так? Визнайте, добре.
Ні, не…
Не дивно, що в мене виходить схоже.
Я володію матеріалом.
А лебідь з мене не вийшов би.
Прийшли мавпи.
Господи! Самець горили був дивовижним!
Горили привернули мою увагу.
Вони були за склом.
Я підійшов до їхнього вольєру. Ви колись дивилися горилі в очі?
Ми й котам не дивимось, тим паче горилам.
«Ви такий сміливець, пане Джем!»
Я був зачарований тим,
як самець горили дивився на мене крізь скло.
Мій брат сказав:
«Минуло вже пів години.
Ходімо до носорогів, верблюдів, тощо».
Я сказав: «Я зайнятий горилою».
Він так на мене подивився. Бачили б ви нас.
Самець горили ніби намагався сказати:
«Бог помістив мене тут,
а тебе там.
Цього разу сталося так».
Він був такий засмучений.
Було зрозуміло, що він бачив «Планету мавп».
Він ніби хотів сказати: «Ми вас усіх повбиваємо».
Я не міг відірвати від нього очей пів години.
А тоді горила каже:
«Мати народила мене у невдалий день.
Небеса плакали, коли я з'явився на світ.
Чи може немовля бути грішником?
Тоді чому моє життя прокляте?»
Виявляється, я задрімав, і це був сон.
Мені все це наснилося.
Насправді він зробив отак.
І жбурнув у мене своє лайно. І все.
Але вони неймовірно засмучені на вигляд.
Пам'ятаєте? Я бачив у документальних фільмах.
У моєму дитинстві документальні фільми були примітивними. Тепер вони вишукані.
Раніше там казали: «Мавпи роблять так.
Панди їдять листя евкаліпта й отакі бамбукові палички.
Зебри перепливають річку».
Тепер документалки Netflix вишукані.
Де представники Netflix, з якими я розмовляв?
Чи це теж було не насправді?
Пам'ятаю, дехто бойкотував Netflix. Тут є бойкотувальники?
Вони кажуть: «Не дивіться Netflix. Там намагаються зробити всіх ґеями».
Це правда.
Я кажу правду. Я знаю, я працюю з Netflix.
Вони часто приходили додому.
Одного дня в двері подзвонили. Я дивлюся у вічко
й бачу трьох голих чоловіків.
«Чого ви тут?» — питаю я. Він каже: «Та-дам!» Ну…
Решту додумайте самі.
Пам'ятаю бойкот.
«Netflix намагається зробити з нас ґеїв!
Netflix перетворить нас на педиків!»
Це все правда.
Ви не читаєте угоду користувача.
Знаєте ту угоду?
Умови використання.
Це все тут, унизу документа.
Там написано: «Перетворю вас на ґеїв», — дрібним шрифтом.
А в дужках написано: «Якщо ви маєте схильність».
Якщо ні, вони підуть далі.
Подивіться вишукані документальні фільми Netflix.
Але вони надто складні.
Камеру 8K встановлюють на дупу медоносної бджоли.
Ти відчуваєш, що сам збираєш мед. Це занадто.
Раніше все було просто, не витончено.
І британець, який все це оповідає. Як його звати?
Боже!
Присягаюся…
Я виступатиму в Коньї. Там мене зрозуміють.
Девід Аттенборо.
Сер Девід Аттенборо.
Йому, мабуть, за 90. Гадаю, йому 89.
«На планеті мільйони видів…»
«Океани відрізняються від…»
Я не можу це дивитися — стільки слини.
Він продовжує розповідати.
Але це надто складно. Ти мігруєш поруч з альбатросом.
Ти живеш серед мурах у їхній колонії. Такий крупний план!
Це занадто.
Я дивився документальний фільм
про життя зграї сріблястих горил.
Але це надто схоже на мильну оперу.
Події драматизують, щоб було зрозуміліше.
«Маленький Маріо заплутався».
«Подивимося, що зробить Джессі». Хто вони в біса такі?
Кажуть: «Маріо заплутався». А ти бачиш, як Маріо
шукає місце, щоб посрати після того, як з'їв ціле дерево.
Скільки важить срібляста горила? Десь кіло 300.
У нього чотири самиці, з якими він має спаровуватися.
Він повинен охороняти старих.
І захищати свою корону від молоді.
Він має стільки справ!
Там встановили вісім камер.
І Маріо такий: «Іди геть, брате.
Ми зайняті. Швидко!»
Але камери продовжують запис. «Він хвилюється через…»
«А це ще хто такий?»
«Джессі йому допомагає».
«Ти Джессі?»
«Мене називають Джессі вже два сезони.
Я збираюся спаруватися. Тому я б'ю себе в груди.
Скажи цьому старому, хай прибере всі кляті камери звідси».
«Хто ці типи? Вони з National Geographic?»
«Netflix, босе.
А Netflix не піде, поки вони не отримають матеріал».
Боже!
«Він злий».
«Забирайтеся! Ідіть нахрін!
Netflix, га? Джессі, йди сюди.
Нахилися».
«Босе?» «Не називай мене босом».
«Нахилися. Я лише потруся.
Для фіналу сезону».
«Босе, прошу!» «Цить! Нехай записують і йдуть геть».
«Ось так».
Поки ви дивитеся, Девід Аттенборо каже:
«Цей вид зазвичай не спаровується з особинами своєї статі. Але…»
Ну, вони вже ситі по горло.
Маріо можна зрозуміти.
Маріо…
Маріо намагається конкурувати з «Грою в кальмара».
Він повинен робити щось цікаве.
Боже!
У мене була пригода з мавпою у фільмі A.R.O.G.
Там я навчився цих рухів.
Про мене казали: «Він надто близький із мавпою!»
У тій мавпі душа акробата з Аргентини.
Мене цікавить лише внутрішня краса.
Тому я добре імітую, мабуть, це родова пам'ять.
Пам'ятаєте, як нам дозволили
перевіряти генеалогічне дерево на урядовому сайті?
Якийсь час це було в моді.
Усі перевіряли своє коріння. Не знаю, чи ви перевірили.
Я точно перевірив.
Виявляється, моє родинне дерево не має гілок.
Дехто знає своє коріння.
«Я можу відстежити своє коріння до 14-го століття».
«Мої предки по материнській лінії були з…»
Але мої — звичайні чуваки.
Звичайні люди.
Мій батько з села Ескіхамал у Ґюрюні, Сівас.
Я відстежив своє коріння по батьківській лінії лише до 1840-х.
Мої предки ніколи не виїжджали зі свого села.
Це масштаб їхнього руху.
Замість періоду міграції вони зробили міграційне коло.
А родина моєї мами — з міста Салоніки.
Я відстежив їх до 1790-х років.
Там не було воїнів чи якихось виданих постатей.
Ні командирів, ні кавалеристів. Ніяких героїв.
І знаєте…
Я тримаю в руках шаблю, а вона мені навіть не пасує.
Дехто дивиться телевізор отак:
«Ми — нащадки османів!»
«Воскреслий Ертугрул» і таке інше.
У моєму родинному дереві немає нікого, кого можна вважати героєм.
Я спантеличений, що їм взагалі вдалося вижити.
Як по материнській, так і по батьківській лінії.
Вони зовсім не бійці.
Шабля мені не личить.
Я брав у руку шаблю на зйомках.
Пам'ятаєте «Сухого Мурада»? Я їздив на конях і таке інше.
Але це надто суворо.
Коли ми, турки, завоювали Анатолію? У 1071-му, так?
Я б хотів мати предка, який брав участь у цій битві.
Але це занадто. Це завдасть багато болю.
Як можна нею когось штрикнути?
Якби я був у тій битві, я б запропонував поговорити спочатку.
«Захопити фортецю?» «Ми можемо обійтися без цього».
Я б утік за першої ж нагоди.
Для мене це надто важко.
Вона не гостра, але… Ось, торкнися.
Хіба це не дивно?
Може, серед глядачів є професійний убивця.
Але мені здається дивним встромити це в когось.
У нас в голові кінематографічний образ.
Ти б'єш, і голови летять у повітрі. Вставляєш, виймаєш.
Хіба це нормально?
У тій серії «Сухого Мурада» персонаж Чаглара сказав:
«У Середньовіччі можна було померти від стресу!»
Голови літають у повітрі. Так грубо!
Нині ви кричите «мобінг!»,
коли хтось в офісі косо на вас дивиться.
А тепер уявіть реальну битву.
Усі б'ються на шаблях, відрубають голови.
А як і його дружина, твоя дружина каже: «Що за кисле обличчя?»
«Я весь у крові, жінко!»
Я б не зміг так жити.
І мені не соромно це казати.
Люди в наш час і досі вбивають одне одного.
Так чи інакше я дуже здивований, що мій рід не перервався.
Моя родина.
Як ми не вимерли,
коли я навіть не уявляю, як брати участь у таких жорстоких діях?
«Так тобі, виродку!»
Я не можу. Їм буде боляче!
І їздити верхи — це лише половина справи. Ви колись їздили верхи?
Треба водночас тримати шаблю й вимахувати нею.
Забудь про кінематографічне відрубування голів.
Навіть подряпина — це боляче.
Для тебе битва скінчилася.
Антисептиків немає.
Рана загноїться.
Це так жахливо!
Я нещодавно дивився фільм.
Як він називається? «Бонапарт»?
Ні, «Наполеон» Рідлі Скотта.
Знаєте, як у битві
по 5 000 людей з кожного боку кидаються один на одного?
Це так страшно. Уяви, що ти попереду.
Крики: «Ліберте!»
Ти попереду. Ти скоро перетворишся на фарш.
Яка «ліберте»?
«За Францію, вилупки!»
У нас благородніший вигук.
Справді добрий. Ми кричимо: «Аллах!»
Але тут можна відчути невеликий сумнів.
«Аллах!» Тобто…
«Аллах поведе нас, так?»
Я не можу уявити себе в такій ситуації. А ви можете?
Усі ці героїчні розмови — це все весело, поки ти не попереду.
«Ми завоюємо Відень!»
«Спершу ти».
Я буду в третьому ряді, згода?
Краще посунуся до четвертого.
Усі ці епічні битви… Я не уявляю себе там.
Пам'ятаєте у «Трої», коли 50 000 лучників вишикувалися?
«Лучники!»
«Він сказав "відпустити"?»
«Відпустити!» «Що таке "відпустити"?»
Усі фільми за останні 20 років використовують майже однаковий кадр.
Хмара стріл затьмарює небо.
Ніби для цього є плагін.
«Лучники!»
Як у «Трої».
Я б просто не стріляв.
Хай бог вирішує їхні долі.
Двадцять тисяч стріл. Ніхто ж не рахує.
Так?
Я можу імітувати звук.
І я б навіть не поворухнувся, якби ворог стріляв першим.
Гадаю, кожен заслуговує на життя.
І я б не міг утекти.
Я б не зміг вижити сам.
Навіщо мені тікати?
Стріла або влучить прямо в мене, або підскочить і застрягне у мене в дупі.
Однозначно.
Це так дивно.
Війна — це важко.
Це так важко. Я радий, що не жив тоді.
Уряд попросив мене розповісти вам про ті часи.
Щоб ви були вдячнішими.
Чесне слово.
І…
Як можна виливати на когось киплячу олію?
Цей відстій тривав з кам'яного віку аж до Середньовіччя.
Обливати людину киплячою олією!
Наскільки треба гніватися?
«Не дамо їм взяти фортецю!» Та вже дозвольте їм.
Якщо всі ці озброєні люди йдуть сюди, нехай забирають.
Кипляча олія!
Уявіть, ви завойовуєте Стамбул. Залазите на ворота Сіліврі.
Ваші війська вже взяли територію, де зараз стоїть палац Топкапи.
Імператор помер. Але новини ще не дійшли до воріт Сіліврі.
І ти на вершині драбини.
А Крістос витріщається на тебе. «Гей, що ти робиш?
Не виливай!
Ми вже завоювали Стамбул!
Я не можу мастити дупу бепантеном весь похід.
Подумай, як це боляче!»
Важливо мати співчуття. Але його більше ніхто не має.
Як люди можуть вбивати одне одного?
Я цього не розумію.
Може, це мої страхи.
Я вже 30 років у цій галузі. І є одна річ, яка мене турбує.
Суспільство з часом стало грубішим.
Замолоду
я був порушником.
Ми були шукачами проблем.
Нині планка впала так низько,
що ми еліта.
Що означає «еліта» в сучасній Туреччині?
Тепер ти еліта, якщо миєш дупу,
зупиняєшся на червоне світло, їдеш на зелене,
відповідаєш на привітання.
Мене називають елітою!
Мій батько Аріф з Топхане. Я зовсім не еліта!
Але планка впала.
Усі такі грубіяни.
І в чому причина такої грубості?
Фільми та серіали, які ми випускаємо!
Так легко звинуватити в усьому нас!
Феміцид?
«Люди це бачать у серіалах!»
«Вони копіюють те, що бачать».
Люди поводяться як мафія? Усе через телесеріали!
Усі ці дивацтва? Винні телесеріали!
Насильство? Звісно, серіали!
Конфісковано вісім тонн кокаїну у порту Мерсін.
«Це все через телесеріали!» Наскільки потужні ці серіали?
А ще кажуть, що в моїх фільмах і стендапах
я вчу людей лаятися. Справді?
Ніби на вулицях ніхто не лається!
Усі вчаться в мене!
Мене це так ображає.
Я роками намагався це пояснити, але марно.
А ще вас поставили у скрутне становище.
Типу всі зібралися тут, щоб послухати, як я лаюся,
а потім посміятися вдома.
«Це був такий прикол!»
Я просто так розмовляю. Ніби я розмовляю з другом.
Я використаю кілька поганих слів, але кого це хвилює?
«Але чи це витвір мистецтва?» Звідки мені знати?
Скульптура «Давид» Мікеланджело — витвір мистецтва?
Він 5,5 метрів заввишки, стоїть у Флоренції й ніби зроблений з оксамиту.
Я не дуже добре зображаю Давида.
Моє тіло більше схоже на Махмуда.
Він 5,5 метрів заввишки! А з п'єдесталом, мабуть, метрів 13—14.
Він височіє над нами. Такий шедевр!
Але якщо дивитися з землі, бачимо яйця на дев'ять кіло.
Так?
«Тобі сподобався Давид?» «У нього яйця стирчать!»
Якщо дивитися знизу, бачимо яйця.
Стоячи на рівні з ним, бачимо Давида.
Таке життя.
На вулицях безлад. Усі такі грубі.
За останні п'ять–десять років насильство проти лікарів досягло піку.
Уявляєте? Насильство проти лікарів стало поширеним явищем.
Я скажу чому.
У Туреччині останні десять років точиться війна.
Війна проти знань і тих, хто ними володіє.
Я розповідав анекдот про аптеку «Фарук» 15 років тому.
Хтось пам'ятає?
Невже хтось не пам'ятає?
У чому там була суть?
Покоління наших батьків виросло з приказкою:
«Не соромно не знати, соромно не вчитися».
У наші часи казали: «Ми не знаємо, але вдамо, що знаємо».
Ми сміялися з цього 15 років тому.
Скажи, що не знаєш. Нащо ти прикидаєшся?
А зараз так: «Яка різниця, що ти чогось знаєш?»
Зараз такий тон.
Лікар усе знає, так?
Потім з'являється невіглас і каже: «Ти зробив шунтування неправильно,
вилупку!
Чому моя бабуся померла?»
Він знає, як робити шунтування, як видаляти пухлину.
Він це знає!
І лікар не може його переконати своїм знанням.
Він на іншій частоті.
Він думає, що він альфа, а лікар — бета.
Він любить кидати виклик лікарю.
Він не може зробити це з кимось зі свого соціального класу.
Вони не можуть читати лекції сантехнікам, але читають лекції лікарям.
Дивно, правда?
Хоча сантехнік вразливий, з голою дупою напоказ.
Але якщо скажеш: «Труба стоїть не так», —
сантехнік вставить трубу тобі в дупу.
Вони на одній хвилі.
Це все наука.
І я, мабуть, трохи лихословлю.
Але вони намагаються звинуватити в усьому наше лихослів'я.
Ми навіть не лаємося.
Ми просто використовуємо відповідні прикметники та фрази.
Моєму батькові 80 років.
І він такий жартівник,
він використовує багато лайки у своїх анекдотах.
Але я ніколи не бачив, щоб він справді когось образив.
І я так само.
Але люди такі грубі!
Діти лаються,
жінки лаються,
вболівальники на стадіонах масово лаються.
А мене бойкотують за погане слово
з анекдоту.
Годі вже. Не поводьтеся як злюки.
Згадайте стадіони. Я ніколи…
Ви знаєте, за яку команду я вболіваю. Не будемо про це.
Мене критикують навіть за підтримку улюбленої команди.
Моєму синові начхати на футбол.
Якось ми з ним грали на PlayStation.
Ми були самі в будинку. Це правда.
Тобто не зовсім самі,
з нами був робот-пилосос.
Пам'ятаєте, які вони стали популярні кілька років тому?
Здається, три чи п'ять років тому.
Усі купили робот-пилосос. Я теж.
Він спершу сканує будинок і починає прибирати.
Я випустив його кілька років тому. Він досі не повернувся.
Він і досі сканує.
Я сам із сином. Він грає у Губку Боба.
На PlayStation є гра SpongeBob.
І я був у кімнаті, поки син грав.
І якоїсь миті
він не зміг пройти рівень і розлютився.
Він спитав: «Тату, можна вилаятися?»
Ми були самі. Батько й син.
Поставтеся з розумінням.
У будинку не було жінок. Нуль. Ні одної жінки.
Я перевірив кожну кімнату.
Ніяких жінок.
Навіть слідів з давніх часів.
Я сказав: «Оскільки ми обидва чоловіки, лайся. Мені цікаво».
Ой-ой.
Те, що він сказав про матір і сестру Губки Боба,
змусило Губку Боба зробити подвійне сальто.
Пам'ятаєте пори на Губці Бобі? Кілька з них — це робота мого сина.
Я сказав: «Натисни "Опції" та перейди в меню.
Це занадто. Де ти цього навчився?
Це зовсім негарно.
Усі ці слова неприйнятні у твоєму віці.
Це лайка, так.
Ти можеш знати ці слова, але не вживати їх.
Це було занадто. Більше так не роби».
Він сказав: «Твоя правда, тату, але діти в школі кажуть іще гірше!»
І мені стало цікаво.
«Що кажуть?» — спитав я.
Він сказав: «Діти в школі навіть кажуть "дурень"».
Ти вивчив усі ці слова, то розберися в їхній ієрархії.
Не треба рівняти «дурень» до деталей, що ти зробиш з чиєюсь мамою!
Він цього не розуміє. Його мама теж.
Ненавиджу всі ці крики на стадіонах.
Там проходять спортивні змагання.
І ті люди дуже талановиті.
Вони не такі, як ми.
А глядачі кричать:
«Біжи, вилупку! Трясця твоїй матері!»
Якого біса?
І це дуже важко змінити.
Бо ви всі робили це хоча б раз.
Але я не можу.
У мене гетеросексуальна дислексія.
Знаєте, що таке «гетеросексуальна дислексія»?
Коли я з друзями-чоловіками
беру участь у груповому ритуалі чи занятті,
я не можу адаптуватися.
Я не можу запам'ятати, як виконувати цей ритуал.
Спільна лайка, наприклад: «Трахни в дупу твою маму!»
Я не можу.
Тому я ніколи не ходжу на матчі. Мені так важко.
Я взяв сина на Олімпіаду в Париж.
О, бідолаха.
На Олімпіаді ми зустріли якогось відомого футболіста.
Я погано його знаю. А моєму синові тоді було лише десять.
Він погладив мого сина по голові і, як усі дорослі, спитав:
«За яку команду ти вболіваєш, малий?»
Син відповів: «Я не дивлюся турецький футбол.
М'яч перебуває у грі занадто мало».
Чувак каже: «Чорт забирай!»
Він подумав, що мій син радіоактивний.
Як я вже казав, якщо на матчі
ти бачиш ідеального джентльмена чи леді,
насвари його чи її як слід.
Я просто не можу. Це правда.
Я помітив, що в мене гетеросексуальна дислексія,
ще у 1989 році, коли мені було 19.
Ні, не 19. Мені було 16.
Я пішов на матч «Бешикташа» з друзями.
Знаєте, як люди обіймаються й співають разом?
Ми були позаду воріт. Купка старшокласників.
Тоді я вперше зрозумів, що я не для цього створений.
Вони почали скандувати:
«Я можу обійтися без мільйона доларів…»
Я сказав: «Пішли ви».
Що це за мрія така?
Навіщо це висловлювати?
Бог нас почує!
Кричи: «Я не хочу мільйон доларів», —
і бог обов'язково тобі його не дасть.
Навіщо мені в 16 років кричати: «Я не хочу мільйон доларів», —
разом з 50 000 незнайомців?
У нас різні мрії.
Алі Коч теж кричить: «Я не хочу мати мільйон».
Бо він уже має мільярди.
Він не хоче опускатися до мільйонів.
Але стояти з дешевими закусками й не бажати грошей — дивно.
У вас усе одно немає ні долара.
Я сказав «долара», так? Не «мільйона». Усе так серйозно.
Люди часто лаються під час матчів.
І оскільки я «знаменитість», хай куди я піду…
Радше «хай куди я ходив», бо тепер я нікуди не ходжу.
Коли я пив раки в Девелі перед матчем…
Людям було приємно бачити мене. «Ти наш старший брат Джем!»
«Піднімемо його!»
«Старший брате Джем!»
«О, дітки!»
«Ти наш улюблений старший брат Джем!»
Ніби вони хочуть замінити мені масло.
«Старший брате Джеме!»
«Ой, дітки!»
Мені 52 роки.
Якщо мене так мацають,
я хочу вибирати, хто це робитиме.
І я не зміг повернутися наступного тижня,
щоб не казали: «Той гомосексуал це любить».
«Ось чому він тут», — сказали б.
І я ненавиджу ще одне.
Скажімо, ми програємо… Як завжди.
Після програшу, коли я йшов до машини,
хтось сказав: «3–0! Дякую, що приніс невдачу!»
Хіба я довбаний центрфорвард «Фенербахче»?
Я лише бідний глядач, як і ти.
«Старший брате Джеме!»
Це так погано.
Але вони справді стійкі.
Не думаю, що мій невинний коментар
завадить людям лаятися на матчах.
Таке мислення нагадує мені мій старий жарт.
Випускник релігійної школи у військовій їдальні каже:
«Не лайтеся, виродки!»
Це дуже схоже.
Я не можу повністю це пояснити.
І ніхто не вважає, що я думаю саме так,
бо я вживаю лайливі слова.
Але лайливі слова повинні мати мету.
Їх можна використати для комедійного ефекту, коли говориш про когось.
Але не кричи на футболіста:
«Іди на фланг, вилупку!
Ми вас відтрахаємо!»
Хіба це футбольне правило?
Хіба недостатньо забити голи, щоб перемогти?
«Ми вас відтрахаємо!»
Для цього є окрема статистика?
«Ми перемогли з рахунком 4–0, але не відтрахали їх».
Хіба так буває? Тоді навіщо лаятися?
Це правда.
Мені дуже шкода, сестро.
Схоже, ви почуваєтеся ніяково.
Ви чуєте те, чого раніше не чули.
Чекайте, ні. Це звучало як образа.
-Ви колись були на матчі? -Я?
Ні, малий. Я розмовляю з жінками позаду тебе.
Крім тебе є й інші люди, малий.
Навіщо ти вийшла за такого егоїста?
«Я? Є інші люди? Де?»
-Ви бували на матчах? -Ні.
Повірте, вам там буде важко.
Там кояться огидні речі.
Жінки теж лаються! І переходять на особистості.
«Номер шість, я тебе відтрахаю!»
Хоча вона не має причандалля.
Це слово позбавили значення.
Як-то кажуть:
«Ти не вмієш рахувати чи тебе ніколи не били?»
Я був на футбольному полі.
Уявіть собі,
футбольне поле — 100 на 45 метрів.
І він кричить півзахиснику: «Змістися на фланг, виродку!»
Погляньте лише! Ви були на полі?
Від середини поля до воріт можна взяти таксі.
І таксист не скаже, що відстань коротка.
«Біжи», — каже він.
А тим часом серця гравців отакі завбільшки.
Але люди не поважають талант.
Дивіться, друзі. Я був на матчах в Іспанії з сином.
Ми іноді туди ходимо.
Ми дивилися матч «Барселона» — «Валенсія».
Це було схоже на більярд.
Фанати дивилися отак.
Оле!
Кінцевий рахунок 7–1.
Гол! Оле!
Не було: «Трясця твоїй матері!»
Або: «Ми тебе відтрахаємо!» Нічого такого.
Старий добрий чистий футбол. Я був вражений.
Клянуся, ми ніяк не зможемо це виправити.
Тому я перестав ходити на футбольні матчі.
Я не люблю, коли люди кричать: «Ми тебе трахнемо!» —
як група дев'ятирічних.
Чоловіки не повинні так робити.
Те саме стосується й жінок.
Чому там згадують про секс?
Здається, я зрозумів.
Оскільки я роблю це вдома,
я не думаю про це на матчах.
Це просто футбол. Гол, пенальті, офсайд.
Роби все це вдома, а потім дивися матч.
Роби це, коли не дивишся футбол.
Це так дивно. Правда.
Я сказав, що не піду,
але звукорежисер наших фільмів зумів переконати мене.
Левент сказав: «Чому ти не ходиш на матчі, Джеме?
Ми летимо в Лісабон, Португалія,
на матч "Бенфіки".
Ми домовилися про чартерний рейс для нашої елітної групи зі 100 осіб».
А що таке бути елітою?
Бути елітою — це любов.
Він сказав, що це елітна група.
Я сказав: «Левенте, я не хочу псувати вам настрій, не хочу…»
Мені не подобається ця атмосфера.
Менталітет бойскаутів я залишив у середній школі.
Навіть мій син так не поводиться. Тому я відмовився.
Він сказав: «Це солідні люди. Не хулігани».
Мій старший брат і кузен теж вирішили полетіти.
І я зважився.
Або облажався!
Я прибув в аеропорт.
Я побачив свого друга-продюсера,
шанованого рекламного директора,
поета, добре відомого в літературних колах.
«Ти теж фанат "Фенербахче", Джеме?»
Ми сіли в літак… Ні, ще до цього, в аеропорту…
Я думав, це приємні люди.
Але була лише 10:30.
Виліт планувався о 12:00.
Ми всі зібралися. Прибуло кілька диваків.
Прийшли типи з банданами.
Спочатку тихий гул.
А потім фоновий спів: «У дупу твою матір…»
І коли я це помітив, я знав, що влип.
Я не хотів псувати їм атмосферу
чи бути білою вороною у групі.
Ми випили пива й сіли на літак. І…
Вони збісилися. Ще до зльоту
пілот погрожував посадити літак у Люлебургазі.
Ми ще навіть не вилетіли.
До Лісабона скільки, чотири години?
Господи!
Нам ще чотири години летіти.
Стюард сказав їм сісти.
Їхня відповідь? «Пішов у дупу!»
Бачили б ви тих людей. Вони лаялися й таке інше.
Дивіться, друзі. Ось що я намагаюся сказати.
Мене навчили, що лайливі слова й неповага — це різні речі.
Лайливі слова можна знайти і в словнику. То що?
Мене виснажує,
коли люди стверджують, що навчилися поганих манер
з фільмів, серіалів, книжок тощо.
Яка дурня! Це безглуздо!
На вулицях безлад.
У мене був поганий досвід 16 років тому.
Того ж дня я сказав старшому братові:
«У мене був поганий досвід з таксистом. Я розповім це на сцені».
Він сказав: «Не роби цього.
Люди тобі не повірять.
Вони подумають, що ти щось вигадуєш
і змінюєш деталі для комедійного ефекту.
Ця історія надто вульгарна. Її погано сприймуть.
Це вважатимуть зневагою».
Це було 16 років тому!
Тепер я її розповім.
Так. Ви маєте послухати.
Бо люди стараються це забути.
Я зупинив таксі в Меджідієкей.
Старі добрі часи, коли можна було говорити турецькою й викликати таксі.
Зупинити таксі — і воно зупинялося. Так дивно.
«Я йду в Левент», — сказав я. Водій привітав мене.
Він був милим, чарівним хлопцем.
Він запитав: «Ви впізнаєте мене, пане Джеме?»
«Ні».
«Дуже приємно бачити вас у моєму таксі.
Можна відвезти вас на нашу стоянку таксі в Челіктепе?»
Він хотів показати мене колегам-таксистам.
Через цей тиск я сказав: «Добре, їдьмо.
Але, будь ласка, ненадовго».
«Брате», — сказав він.
Ти мене не впізнаєш, але я друг Еркана-злодія,
який був твоїм однокласником у Ґюльтепе».
Гадаю, ми були близькі.
Еркан-злодій.
Водій сказав:
«Там вас люблять. Будь ласка.
Ми привітаємося й поїдемо далі». Я сказав: «Добре. Але недовго».
Кажу вам, це правда.
Я сидів на передньому пасажирському сидінні.
Водій був тут, а трибуна — там.
Він різко натиснув на гальма і крикнув у відкрите вікно:
«Оптик!
Оптик, бачиш, хто зі мною в таксі?
Це старший брат Джем! Він тебе відтрахає!»
Що я зробив?
Я зупинив таксі в Меджідієкей,
а поїхав у найгірші райони.
Судячи з його поведінки, ось що я зробив.
Зупинив таксі й кажу:
«Відвези мене до Челіктепе. Я їх відтрахаю!»
Чуваче, що я зробив? Я просто їхав додому.
Він прокричав це типам на трибуні.
І вони були величезні й кремезні.
І хлопець, якого він назвав «Оптик»…
Ніхто мене не зневажав.
Оптик підійшов до вікна ось так.
«Пане Джеме, де ви знайшли цього сучого сина?
Його мати працює в борделі».
Ось як я виглядав.
Я знову став 12-річним хлопцем,
що дивиться матч на Вімблдоні.
То була чемпіонська гра.
Клянуся Богом. Я був немолодим, мені було за 40.
Вони ображали одне одного три хвилини.
Цілих три хвилини!
І я просто завмер.
Але вони якось помирилися.
Він відвіз мене додому в Левент.
Він вибачився.
Я був сам удома. Мене почало нудити.
Мені треба було вмитися.
Мене ніби зурочили.
Неймовірно, справді.
Я досі пам'ятаю той політ.
Весь цей галас і крики: «Португалія!»
Мені було так важко.
Ми приземлилися в Португалії. Я не розмовляю португальською.
І поліція побачила,
що в декого розбиті голови.
Взагалі хто кого побив?
Ми ще навіть не були на матчі.
Він був пізніше того дня чи наступного.
Поліція каже: «Qué está pasando aquí? ¿Por qué están formando líos?»
«Не розмовляйте з нами так!»
Я купив квиток одразу після приземлення і повернувся.
Ви смієтеся, але більшість чоловіків тут
насправді думає: «Я б не взяв цього хлопця на матч».
Ви так вважаєте. Я розумію.
Але проблема не у футболі.
Це…
Це корінь усього зла.
Ненавиджу пияцтво.
П'яні діють мені на нерви.
Байдуже, хто це.
По-моєму, це огидно.
-У тебе є улюблений напій, брате? -Віскі.
Любитель віскі.
-А пані? -Вона приєднується до мене.
Ти сердишся на мене, сестро? Чому мовчиш?
Вона зробила так.
Це подіє на нього, але не на мене.
Лише він постраждає від цього «коханий!»
Не я.
Ви п'єте, хлопці?
Не пийте, хлопці.
Я щойно говорив по телефону.
Алкоголь надто дорогий у Туреччині.
Правда, народ?
Люди готують самогон удома. Це абсурд.
Це так важко. Є ще одна заковика.
Вони приховують, який тип алкоголю потрібен для самогону.
У нас було стільки скандалів за останні кілька років.
Робити спиртне вдома —
це частина нашої культури, так.
Але зараз люди це роблять, щоб заощадити.
Не думаю, що це правильно.
Це одна з найочевидніших проблем цього уряду.
Усе інше добре.
Я не розумію людей, які роблять раки вдома.
Тим паче за один день, переглядаючи відео на ютубі.
«Мехмете, скуштуй».
«Я тут, Дженгізе». «О».
Знаєте?
Це неправильно.
Ти п'єш віскі.
Якщо ти не стаєш надто п'яним і нещасним,
можеш пити скільки хочеш.
Я не люблю пияцтво.
Люди думають, що пияцтво приносить мудрість,
що вони перетворюються на Нейзена Тевфіка, коли п'яні.
Вони роблять гучні заяви.
«І трахни свою бабусю!»
Якщо ти великий Нейзен, ти й п'яний залишаєшся ним.
Якщо ти дурень, тоді ти стаєш п'яним дурнем.
П'яні люди передбачувані.
П'яні люди занадто відверті.
Це безглуздо.
«Дозволь тобі дещо сказати. Ти мудак!»
Що ти хочеш з цього отримати?
Вони все одно змінять думку за п'ять хвилин.
«Вибач. Це я мудак».
Знаєте?
Якщо ми ходитимемо колами,
я не хочу пити з тобою.
Я чув чудовий анекдот від літньої людини.
Мені тоді було лише 19.
Це сталося 33 роки тому.
Можливо, ви чули той жарт, але насправді це реальна історія.
Мені подобається, що
те, що ми пережили, розповідають як жарти.
Вони їдуть в машині, а Ахмет каже:
«Сінане, я можу сісти за кермо, якщо ти надто п'яний».
Сінан відповідає: «Ахмете, ти вже за кермом».
А цей…
Це один з моїх улюблених.
Це так смішно.
Ніщо не може його перевершити.
І це досі залишається загадкою.
Ми й досі не знаємо, хто був за кермом тієї ночі.
Хіба ж не дивина?
П'янство — відстій.
Але я люблю культурні напої.
Ти був у Шотландії?
Розумію. Рекомендую. Бери дружину та їдь.
Гарна і культурна подорож.
Я бував у тисячолітніх будинках Шотландії.
Днями я побачив дещо неймовірне.
Знаєте Бюлента Шакрака?
Люди з глузду з'їхали.
Серед усієї цієї напруги Бюлент зумів спланувати
дводенну відпустку на Байрам.
Коли він сідав на пором до Лесбосу,
його помітили папараці у гавані в Айвалику.
«Пливете на Лесбос, пане Бюлент?» І він усміхнувся.
І хтось прокоментував: «Грецький виродок!»
Він збирається пити раки на Лесбосі.
А ті психи поводяться, наче він вступив до ЕОКА.
Ця турецько-грецька напруга зводить мене з розуму.
Ми просто добре проводимо час.
Звідки взялися винищувачі?
«Скасуйте дзадзікі, будь ласка».
Можна вирішити, ми сусіди чи вороги?
Нам довелося піти раніше з багатьох вечірок.
Гаразд, я вже йду.
Ми нервово обшукуємо літаки, намагаючись насолодитися раки.
Ми полетіли в Шотландію. Одягли кілти й таке інше.
І в цьому теж знайшли проблему.
У новинах було написано: «Вони вдягли кілти!»
То що?
Вони намагаються тебе принизити за те, що ти робиш,
не знаючи, що їхні інсинуації
нічого для тебе не значать.
Це так дивно.
«Ви вдягали там кілти?» «Так».
Чому це має мене хвилювати?
Що поганого в кілтах?
Особливо в Шотландії!
Тут 68% аудиторії носить спідниці чи сукні.
Це щось принизливе?
Не розумію цих диких приколів.
Ми вдягнули кілти.
І пішли оглядати визначні пам'ятки. Ураз теж був з нами.
«У Шотландії вони наділи кілти!»
Там це навіть не вважається жіночим одягом.
І шотландці не жіночні.
Як на мене, кілти агресивніші, ніж штани.
Ти без білизни, а там є розріз.
Хай тартан не вводить тебе в оману.
Це більш загрозливо з погляду маскулінності.
Якщо захочеш демонструвати свою мужність шотландцю,
до того, як ти розстебнеш ремінь,
Морган буде вже там.
«Що відбувається?» «Нічого».
У нашій культурі є милий вислів про випивку.
Він нас засліплює.
Знаєте, про що я? Знаєте ті кліше?
Це теж кліше.
«Те, що мене не вбиває, робить мене сильнішим».
Сильнішим, теж мені!
Що це означає?
Це просто поетична сентенція.
Як це зробило тебе сильнішим?
Я кину в тебе спис.
«Це мене не вбило, а зробило сильнішим!»
Усе, що тебе не вбиває, позбавляє здоров'я.
Адже так влаштовано життя.
Не обманюйтеся словами.
«Те, що тебе не вбиває, робить тебе сильнішим».
Ми всі такі дивні, коли йдеться про кліше.
Ми всі схильні до кліше.
Навіть коли вам радять бути безтурботними, треба, щоб ви докладали зусиль.
У Туреччині є приказка:
«Не турбуйся за нього. Трахни його».
Навіть це вимагає зусиль!
Ти маєш виконати якісь дії, щоб не турбуватися.
Як це: «Трахни його»? Приготування займає пів години.
Те, що засміялися не всі,
вказує нам, що ця тема досі вважається табу.
Гаразд!
Можете йти, тітонько. Усе одно скоро кінець.
Стільки зусиль, щоб бути безтурботним!
Ще є гарна приказка про випивку.
«Пий і сяй!» Так?
Ми купилися на цю приказку.
«Пий і сяй!»
Який відсоток успіху? Один відсоток.
Скільки людей справді сяє від алкоголю?
А коли йдеться про фізичну привабливість…
Мене ця тема не цікавить.
Про мене кажуть: «Гляньте на ту потвору з тією красунею!
Бодай тобі!»
Чому я маю бути таким же гарним, як моя партнерка? Я схожий на жінку?
Я маю бути таким же привабливим, як вона?
У мене такі ж великі губи?
Пружні цицькі, довгі ноги тощо?
Це що за маячня?
Яка дивна фраза!
«Вона така гарна. А з нею потвора».
І? «Вона гарніша». Так, і?
Я маю підтримувати цю розмову?
«У ньому теж щось є.
Він навіть кращий за дівчину».
Це так має бути?
Одного разу я їв у ресторані сам.
Звісно, нікого це не здивувало.
Відомий пластичний хірург підійшов до мене.
Знаєте це кліше,
як мафіозі в нічному клубі пропонують роботу, даючи свою візитівку?
Він підійшов до мене, коли я їв, і прошепотів мені на вухо.
«Вуха».
Він рекомендує мені прийти до нього і зробити вуха.
Пластичний хірург дав мені свою візитівку.
Він вважає, що мені треба змінити вуха у такому віці!
От мудак!
Я його послав.
А потім, десь через три роки,
побачив статтю «Знаменитості, які зробили пластичні операції».
І я був там.
Там написано, що я вуха зробив.
Наскільки я їх виправив?
У дитинстві вуха більше стирчали.
І тепер, коли мені за 50,
голова стала більшою, тож вони трохи менше стирчать.
Яка ще може бути причина?
Я пішов робити вуха, але зупинився на цій стадії?
Бо в мене закінчилися гроші?
Їх пришивають, а я кажу: «Досить!
Мені треба збирати на навчання сина!»
Те, що я зараз скажу, вас не стосується.
Але якось я сказав:
«Пластичні операції набули популярності за останні 10 років».
І коли я подивився на аудиторію,
я зрозумів, що це люди, з яких я кепкував.
Хтось крикнув: «Джеме, розкажи більше про горилу!
Зобразь горилу ще раз».
Вони хотіли змінити тему.
Розумію, переважно це роблять жінки.
Але чоловіки теж не безневинні.
Дехто з них схожий на ляльку черевомовця.
На свій захист вони кажуть:
«З обличчям ми нічого не робили».
Вони так кажуть. «Ви щось робили з обличчям, пані?»
«Я маю на увазі…»
«Невеликі штрихи».
Можеш відремонтувати задній бампер «Форда Таунуса»
такими штрихами.
Що вони використали для ремонту?
Кувалду?
Зараз є люди, які постійно роблять косметичні операції.
Коли я був молодшим,
у 80-х Бразилія була популярним місцем косметичної хірургії.
Бразилія була такою популярною
частково через нелегальні операції, які неможливо зробити в США.
У деяких людей є дивні прохання.
Має бути так: «Я наступив на міну.
Допоможи мені реінтегруватися в суспільство реконструктивною хірургією».
Але це інше.
Кажуть, що я займаюся бодішеймінгом.
«Ганьба тобі! Ці невеликі операції підвищують упевненість людей!
Чому ти глузуєш з них?»
Я не глузую з них.
Я глузую з маніяків.
Я розумію людей, які роблять це, щоб вписатися,
які радіють невеликим змінам.
Але деякі люди гортають каталог і кажуть:
«Бачиш ту мавпячу дупу?
Зроби мені такі ж губи».
Хіба не треба з цього сміятися?
Хіба не можна глузувати з людей, які бездумно змінюють свою зовнішність?
Особливо коли нас влаштовує потворність?
Знаєте стару приказку…
Як там було?
Ми робимо вибір…
Як там кажуть?
«Це образить Бога».
Старші люди підтвердять.
Якщо не подобалася зовнішність…
«Мені не подобається мій ніс!»
«Не кажи так. Ти образиш Бога».
А зараз?
Нікого не турбує, чи це образить Бога.
Тепер кажуть: «Зроби мені французьку підтяжку».
«А як щодо Бога?» «Бог не образиться.
Я вмикаю аварійку, щоб їхати по аварійній смузі.
Якщо це не ображає Бога, то все гаразд».
Усі роблять операції.
А декому стає сумно, коли їх уже ніхто не впізнає.
Подруга спитала мене: «Як ти мене не впізнаєш?»
«Чорт забирай!»
Рідна матінка тебе не впізнає.
Навіть смерть тебе не впізнає.
Ти безсмертна.
Вона увійде з косою. «Пані Айнур?
Пані Айнур, ваш час вийшов. Доброго дня, пані.
Пані Айнур? «Я Айнур».
«Не може бути! Справді?»
«Що ви собі зробили, пані Айнур?
У вас підтяжка обличчя. Французька підтяжка. Фальшиві губи.
Грудні імпланти.
А ті губи теж?
Запишу: чотири губи.
Гаразд».
«Трохи підправити?»
Зазвичай це роблять, коли потрібен спільник.
Пані, якщо подруга
почне давати рекомендації щодо ваших гусячих лапок,
знайте, куди це веде.
«Просто зроби це, люба».
«Чому?» «Ну, я собі зробила».
«А мені яке діло?» «Просто зроби це».
Вона кудись рухається
й не хоче бути сама.
Вона хоче бути серед собі подібних.
Хлопець: «Якого біса? Ти образиш Бога».
«Але нас цілий натовп».
Ось чому.
«Ви багато що змінили, пані Айнур. Бог справді образиться.
Гаразд. Так, так. Ліпосакція.
Підійдіть, щоб я перевірила вашу дупу».
«Ага!
Його найменш улюблене.
Він вважає це найобразливішим».
Я прошу вас як друг…
Пробачте, сестри.
Це серйозне питання. Добре подумайте.
Навіщо комусь робити підтяжку дупи?
Я питаю як друг.
Мені 52 роки.
Я бачив свою дупу раз у житті, навіть не двічі.
Якщо поставите переді мною десять дуп
і попросите вибрати мою,
клянуся Богом, я не зможу.
Я скажу: «Можливо, та».
Наші дупи — це частина нашої ідентичності?
Обличчя…
Це питання безпеки, так?
Обличчя — найвиразніша частина тіла
або навіть уся впізнавана ідентичність.
Нас упізнають по обличчях.
Ми ідентифіковані за обличчями в паспортах.
Нас упізнають по обличчях з метою безпеки.
Тому зміни обличчя
підпадають під категорію, яку ми щойно описали.
Ясно, що всі хочуть, щоб обличчя виглядало краще.
Але навіщо робити операцію на дупі?
Навіщо?
Навіщо тобі дупа?
Чувак… Слухай.
Я зараз сиджу. Моя дупа виконує функцію.
І якщо мені буде незручно, перше, що спадає на думку, —
покласти ще одну подушку.
Навіщо мені класти подушку на дупу, а не сюди?
Це безглуздо з логістичного погляду.
І досі кажуть:
«Не критикуйте.
Дивіться, яка вона впевнена в собі після операції».
Якщо тобі треба збільшити дупу, щоб підвищити впевненість,
тоді твоя впевненість нижче плінтуса.
Ви ж розумієте.
Друзі мої, протягом двох століть люди казали:
«Жінки — це не лише тіла.
Жінка — це індивідуальність, особистість.
Медіаконгломерати ставляться до жінок як до товару».
Великі ЗМІ сексуалізували жінок для маркетингових кампаній».
Бла-бла-бла. Два століття!
Ми все це слухали
у дитинстві, в молодості та зрілості.
«Так. Отож. Жінка як об'єкт».
І що сталося?
Тепер усі виставляють дупи в тіктоку.
Люди самі себе фільмують, щоб показати всім.
Великі ЗМІ чи конгломерати кажуть вам це робити?
Заходять у кожну кімнату
й шепочуть: «Зафільмуй дупу».
«Але я граю на гітарі». «Забудь про це. Покажи дупу».
Я зробив висновок,
що люди зосереджуються на певних частинах тіла,
бо ототожнюють себе з цими частинами.
Отже, четверта хвиля фемінізму:
«Моя дупа, мій вибір».
Це наука, друзі.
Я створюю багатошаровий жарт.
Не хуліганьте занадто, селяни.
Бідним навіть заборонено розважатися.
Жартую. Смійтеся скільки хочете.
Одного дня я був на зборах, і… Я ніколи не клеюся до жінок.
Що це за сміх?
Присягаюся. Я ніколи не клеюся до жінок.
Ті, хто знає мене особисто, підтвердять.
Чесно, сестро. Ніколи.
Скажіть, що треба, коли клеїшся до жінок?
Треба докласти зусиль.
Потрібні якісь маніпуляції.
Це, по суті, робота.
У мене немає на це часу.
Завтра у мене шоу.
Якщо хтось бачив, як я клеюся до жінок на вечірці, скажіть!
До речі, це записується!
Уявіть, що я кажу: «Привіт, як справи?»
«Так. G.O.R.A., A.R.O.G.»
«Посміємося у мене вдома».
Я б ніколи цього не зробив. Це безглуздо.
Мені це завжди здавалося дурним, навіть у дитинстві.
Я стояв з напоєм поруч із жінкою.
Вона була схожа на незалежну.
Я її не знав. Ми просто стояли поруч.
Вона сказала:
«Вам подобається?»
«Вам подобається?» — спитала вона.
Таке широке питання.
Я сказав: «Вибачте? Ви про що?»
Вона змінила тему і сказала: «Мої штани.
Як вам мої штани?»
У них був унікальний дизайн.
Вони були з високою талією і щільно облягали стегна,
а ще з візерунками в техніці батик.
Я сказав: «Гарні. Оригінальні».
Вона сказала: «Це мої мисливські штани.
Я одягаю їх, коли йду на полювання».
Я сказав: «Ну, зараз не мій сезон.
Справді.
Треба було полювати на мене у вересні, у сезон вальдшнепів».
Виявилося, що вона дуже смілива, бо вона сказала:
«Годі жартувати. Вам не подобається моя дупа?»
Так сумно, правда?
Якби я сказав щось подібне,
жардарми й поліціянти прибули б негайно.
Про мене говорили б у жіночих ток-шоу.
«Він судить людей по дупах.
А ще він друг Озана Ґювена».
Це безкінечно.
Так.
«Він не ходив на протести в Ґезі, хоча його просили».
Безкінечно, розумієте?
Ми не рівні, коли йдеться про флірт.
Вона може бути сміливою, бо вона жінка.
«Тобі не подобається моя дупа?»
І з почуття обов'язку
я сказав: «Твоя дупа дуже гарна, сестро.
Але є один недолік.
Вона належить тобі.
Це недолік.
Як прикро,
що куди б не пішла дупа, ти йдеш з нею.
Ось у чому проблема цієї дупи.
Але якщо я можу взяти її без решти,
я помию її й завтра принесу».
Вона на це заслужила.
Якщо ти підкреслюєш свою дупу, будь готова до критики.
Так?
Так сильно змінювати своє тіло вже немодно.
Чоловіки теж божеволіють.
Я бачив нову моду в новинах.
Пробачте мені, якщо ви це зробили. Я мушу пожартувати.
Філери для наречених.
Селяни це добре знають.
Це абсурд.
Вони вводять якусь рідину або…
Думаю, це щось на основі кремнію.
Вони вводять її в пеніс. Господи!
Про це багато дискутували останнім часом.
Що ти в біса хочеш?
Зробіть його шість метрів завдовжки. Уперед!
Яка твоя мета?
Носити його як шарф узимку?
Люди часом такі примітивні.
Вони змушують мене згадати про ацтеків і майя.
Або африканські племена, які досі існують.
Ті, що носять пластини в губах і таке інше.
Або бірманок, які носять кільця на шиї.
Або африканців, які носять гарбузи на пенісі.
Я не бачу різниці, чесно.
Модифікації тіла — це не новинка.
Насправді вони застарілі.
Після кількох підтяжок обличчя: «Дякую, лікарю. Виглядає чудово!
Візьму барабанні палички — і я готовий до Рамадану».
Шкіру натягують, як на барабані.
І вважають, що це гарно.
Це так дивно.
Ніхто більше не говорить
про особистості.
Такий різкий контраст до того, чим традиційно була література.
Чудово! У мене немає слів.
Кашель не викликає співчуття.
Скажіть, які зміни тіла ви робили?
Знаєте, що таке
зміна тіла для новачка?
Філер для губ!
Філери для губ і таке інше.
Ні, навіть не це.
Татуювання.
У мене немає татуювань.
Але деякі люди…
Одна жінка з аудиторії сказала:
«У мене є татуювання там, де ніхто не бачить».
Що це означає? Ми одразу зрозуміли.
Розставляєш ноги, а там написано: «Приймання товарів».
Вона хоче тримати це в таємниці, але одразу виказує.
Це я сказала, пане Джеме.
Це доводить, наскільки я чесний.
Ми говорили про це, так?
Ви були у третьому ряду.
Бачите? Я справжній комік.
Можете довести, що татуювання справжнє?
Можете розкрити, що там?
Можете показати на камери.
Що написано у вашому татуюванні?
Воно на стегні.
На стегні?
Я майже вгадав.
На сідниці?
-Що там написано? -Нічого.
-Що? -Це лише фігура.
Фігура? Стрілка, що вказує шлях?
Тобто…
Я не тільки завжди кажу правду. Схоже, я її передбачаю.
Хай татуювання приносить вам радість.
У мене немає татуювань. Це не рекомендовано для акторів.
Але багато моїх друзів-акторів
зробити татуювання, бо їх зараз легко прикрити макіяжем.
Коли я був молодшим,
найпопулярнішими татуюваннями були, крім цифр,
відомі латинські фрази.
Знаєте такі?
Як-от «Carpe Diem».
Або «Tutto Passa». «Усе минає».
Вони були в моді.
Колись штрих-коди були популярні.
Таємничі, в стилі наукової фантастики.
Знаєте? «Ґаттака». Штрихкод на шиї.
«Як справи?» «Усе гаразд, чуваче».
Але якщо відсканувати в магазині,
ви побачите, що це штрих-код прального порошку.
Або зволожуючого крему «Нівеа».
Так?
Або розпушувача для тіста.
Зі смаком ванілі.
У вас є татуювання?
У кого незвичайне?
-У тебе? Що там? -Тату «X».
У мене Ра.
-Ра? -Так.
Отже, твоє тіло — місце для ритуалів. Господи!
-Де Ра? Це око Ра? -Так.
Око Ра. Гаразд. Зрозумів.
Хай Аллах допомагає!
Не сприймайте це особисто.
Уявіть, що ви на побаченні, роздягаєтеся.
Ти повертаєш її й бачиш Ра!
Це дратує, розумієте?
Це зовсім не те, що кохатися зі звичайною людиною.
Татуювання Ра на спині!
Це лякає, правда?
Ви бачите латинську фразу великими літерами про релігійний ритуал…
Просто зробіть щось зрозуміле.
У мого друга є смішне тату.
Там написано:
«Я ніколи не буду».
Замість «забуду».
Тобто…
Як…
Як можна забути
суть своєї ж фрази під час написання?
«Я ніколи не буду…»
Що за «я ніколи не буду»?
Господи!
Дехто татуює імена своїх дітей.
«Ілкнур! Айнур!»
Щоб не забути.
У мене є друг на прізвисько Борода.
Коли Борода закохується,
він одразу всюди татуює її ім'я.
Шукран. У нього всюди це татуювання.
«Я одружуся з Шукран».
Але навіщо писати її ім'я на лобі?
Коли вони розійшлися, «Шукран» перетворилася на символ Бетмена.
Він одружився вдруге.
І написав «Меліс» по всьому тілу.
«У нас із Меліс усе серйозно».
«Меліс» теж перетворилася на символи Бетмена.
Тепер він може зустрічатися лише з Бетменом.
Йому більше ніде зробити татуювання.
«Мені ніхто не подобається», — каже він. Бо йому бракує місця.
Є багато лажі серед татуювань.
Є відома цитата Тупака.
Здається, це пісня.
«Лише Бог може мене судити».
Знаєте? Це відомі слова.
«Лише Бог може мене судити».
Я не теолог, але, на мою скромну думку,
цитата проблематична з релігійного погляду.
Бо філологічно…
Я не проти інших слів. «Лише Бог мене судить». Це добре.
Тобто: «Мене судитиме тільки Бог».
Це важка цитата.
Вона підкреслює вашу віру.
Але «може» чи «здатен»
сюди не пасує.
Бо йдеться про Всемогутнього Бога.
«Може» применшує все.
Ви не згодні? Тобто…
«Лише Бог може мене судити. Я дозволю, ти мене судитимеш».
Це надто по-дитячому.
«Лише Бог мене судить» — це добре.
Але «лише Бог може судити мене» звучить неправильно.
Наш друг-актор — побожний мусульманин.
Він зробив татуювання в юності,
але, гадаю, пізніше його видалив.
Там було написано: «Лише Аллах може мене судити».
На рівень вище.
Тобто…
Як ти це поясниш на Страшному Суді?
«Привіт! Я мертвий.
Лише Аллах може мене судити».
«Якого біса?»
«Аллах може мене судити».
«Справді? Та невже?
Овва! Зачекай трохи.
Пані Айнур, занурте дупу у розплавлену лаву отак.
Іди сюди.
Чого "тільки Аллах"?»
«Тупак». «Так? Тупак, він тут.
Сидіть на палі. То що?
Ти написав "може", так?
Що за дурість? Бог вас справді судить.
Звідки у вас, диваків, такі ідеї?»
«Я мав чисті наміри, але…
Мої наміри були чистими. Можете йому сказати?
У мене не було злого наміру. Бог може судити мене, розумієте?
Я хотів його видалити, але не дожив.
Можете повідомити йому про це? У мене будуть проблеми?»
«Тебе трахнуть.
Тебе знищать».
«Можете його спитати? Мої наміри були чистими».
«Зачекай тут».
«Знаєте…
Так, як у Тупака…
"Лише Бог може судити мене", але написано "Аллах".
Так».
«Я сказав йому».
«Гаразд, мілорде».
«Мій любий».
«Секундочку. Кажи».
«Я запостив фото раки в інстаграм».
«Відвали! Зараз не до тебе.
Я спитав про тебе.
Аллах тебе вже засудив.
Татуювання — це гріх».
На добраніч, друзі!
Переклад субтитрів: Галина Козловська