Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Přivítejte prosím
Chelsea Handler.
CHELSEA HANDLER: TEN POCIT
Ty bláho!
Ahoj, New Jersey.
Vítejte!
Jen koukám, kde tu dneska mám homosexuály.
Nazdar.
Na chlapy? Super.
Ty jsi heterák, to poznám podle hadrů. Zato ty jsi jasnej.
Vítejte. Děkuju, že jste přišli.
A kde jsou ostatní homosexuálové? Už vás stihli segregovat?
Děkuju. Popravdě...
Já homosexuálním mužům a ženám vděčím za celou svou kariéru.
Díky moc.
Taky bych chtěla poděkovat speciálně homosexuálním mužům za všechno,
čím naší společnosti přispěli,
aniž by si toho někdo všimnul a docenil jejich činy.
Pamatujete, jak se mezi lidma objevily opičí neštovice?
Ne. Přesně. A víte proč?
Protože se všichni gayové stihli nechat do 30 dní naočkovat,
abychom se my heteráci už nikdy nemuseli s opičíma neštovicema trápit.
To udělali pro naše komunity.
Já byla nadšená, když přišly opičí neštovice.
Těšila jsem se na novou pandemii. Nový omezení, nový pravidla.
Jednou ráno v televizi mluvil člověk ze SZÚ.
Říkal, že opičím neštovicím se lze vyhnout dvojím způsobem.
Za a, vyvarovat se análu.
Jako by vás překvapil zezadu u přepážky v bance.
„Jejda!“
Nebo za b, nepůjčovat si cizí ručník.
Když s někým máte anál, je jasný, že se podělíte o ručník.
Ale nic z toho jsme nemuseli řešit.
A to díky obětavosti našich gayů.
Jsou to patrioti a já jsem jim fakt...
Zařízli ty neštovice takovým fofrem, až mi došlo, že zbytečně přehlížím
anální sex.
„Když se na to kluci tak těší, taky bych to chtěla zkusit.“
Asi vás překvapím, ale anál už není jen pro homosexuály.
Je trendy a měli byste ho zkusit.
Zpočátku se to může jevit jako velký sousto, ale nikdy nevíte.
A tak doufám, že dlouholetý páry...
Zkoušeli jste anál?
Fajn.
Doufám, že až přítomný novopečený i dlouholetý páry
přijdou domů, podívají se na sebe a řeknou:
„Zkusíme anál a budeme myslet na Chelsea.“
Snad se mi to splní.
A těm nezkušeným z vás a nezadaným,
kteří by dnes večer taky rádi okusili anální sex,
poradím vám jak na to.
Musíte si vybrat muže středního až malýho vzrůstu.
S 50 Centem to nepůjde.
Jo Koy možná, ale ne 50 Cent.
Další výhoda análního sexu je,
že na 90 % neotěhotníte,
což je slušná šance.
Kamarádka se mě pokaždý zeptá: „Ty nechceš děti?
Vždyť umřeš sama.“
V to doufám.
Mám snad stáhnout ty ubohý děti s sebou?
Na smrtelný posteli budu poslouchat: „Mami, neumírej.“
Jakmile mi doktoři sdělí jakoukoli středně vážnou diagnózu,
řeknu svýmu oblíbenýmu dealerovi,
aby mě utratil za stodolou jak starou herku.
Co bych tu dál strašila?
Lidi si myslí, že nesnáším děti. Tak to není.
Chcete dítě? Udělejte si ho a zlomte vaz.
Je mi to fuk. Jen je nechci neustále kolem sebe.
Nechci je ne proto, že je nenávidím.
Jen mě celá ta představa dětství uráží.
Naštvalo mě, když jsem se narodila.
Pamatuju si to.
Pamatuju si, jak jsem v porodnici vylezla z máminy Pikaču.
A vzpomínám si na ty jasný světla.
Pak mě někdo plácnul po zadku
a já si říkala: „Děláš si prdel?“
Vzali mě domů k mý „rodině“,
kde už žilo dalších pět dětí.
Vzpomínám si, jak jsem se dívala na naše. „Kdo tady kurva velí?
Mám věno?
Jak se mám odsud společensky posunout?“
Hned jsem měla problém.
Vyrůstala jsem na The Brady Bunch, jako asi spousta z vás.
Těch šest dětí, matka, otec
a ještě hospodyně, Alice.
„Kde je kurva naše Alice?“
Nemohla jsem rodinu vystát. Hlavně tátu, protože byl hajzl.
To jsem poznala hned.
Cítila jsem se jako žena uvězněná v dětským těle.
Cítila jsem se žensky.
Měla jsem chuť založit firmu. Třeba cateringovou nebo tak něco.
Odmalička jsme byli s tátou na nože.
Vůbec si nerozumíme.
A když mi bylo asi sedm,
prohlásil: „Musíme ji vzít do Disney Worldu,
aby viděla, jak se chovají ostatní děti.
Něco je s ní špatně.”
A tak se rozhodli nás všechny vzít do Disney Worldu,
když mi bylo sedm, což znamenalo, že pojedeme...
Táta prodával v autobazaru.
To znamenalo, že celou cestu z New Jersey na Floridu
pojedeme tátovou modrobílou dodávkou pro pedofily.
Bez rezervací v motelech nebo hotelech.
Táta o takových věcech nepřemýšlel.
Zastavil prostě cestou u jakýhokoli Econo Lodge nebo pofidérního hotelu.
Zastavili jsme teda u Holiday Inn Express.
Velkej neonovej nápis hlásal: „Jsme plně obsazeni.“
Táta rozjařeně vyskočil z auta.
Nato jsem vystoupila já a křičím: „Hej, Stevie Wondere,
viděls ten nápis?
Ty blbečku.“
Nechápala jsem, jak můžou být naši tak neschopný.
Dorazili jsme do Disney Worldu. To byla taky fraška.
Parta dospělých chlapů převlečených za myši.
Dělají si prdel?
Už v sedmi jsem pokukovala po barech.
To nejzajímavější v Disney Worldu
byl další sedmiletej kluk.
Holky a kluci stárnou různě, klidně mu mohly být teprve dva měsíce.
A ležel v Disney Worldu na břiše na zemi,
kopal a křičel, prostě se vztekal.
Pamatuju si ten pocit.
Pamatuju si, jak jsem mu záviděla.
Napadlo mě: „Aha.
Tohle jako smíme? Jako...
Mám stejný dojmy.“
Když jsme se vrátili domů, vzpomínala jsem na to, jak se vztekal.
A pak jsem šla do školky nebo do první třídy,
Nevím, jak to jde po sobě.
Na hřišti stál kluk, Aaron.
A já ho po tom výletu uviděla v rohu.
Seděl v rohu hřiště a dělal:
„Kurva, kurva, kurva.
Kurva, kurva. Do prdele, do prdele.“
A paní Keenan, naše učitelka,
stála naproti němu a byla na něj moc milá.
Tvářila se chápavě.
Tak jsem k ní šla a ptám se: „Co se děje, paní učitelko?
Jak to, že Aaron smí takhle mluvit?“
Odpověděla: „Aaron má Tourettův syndrom.“
A já na to: „To bych taky ráda chytla.“
Abyste to pochopili, táta mi to dělal těžký.
V sedmi letech mě donutil přečíst si Annu Kareninu od Tolstého,
protože si myslel, že přestanu zlobit.
Ta ženská se zabije skokem pod vlak,
protože nemá kluka, chápete to?
Donutil mě přečíst si Bílou velrybu, která má 1 300 stran,
když mi bylo sedm, a napsat o tom referát.
Ve škole na nás spustili: „Humpty Dumpty seděl na zdi.“
A já na to: „Na který, Čínský nebo Berlínský?”
Přišla jsem za tátou
a říkám mu, ať to nepřehání, že si s kolegama nerozumím.
Šla jsem do knihovny pro knihu o tourettovi.
Přečetla jsem ji za 30 vteřin.
Líbilo se mi, co tam stálo.
Doma jsem pak oznámila, že mám Tourettův syndrom.
Usadila jsem se ke stolu a čekala jsem.
Táta přišel ze svý neexistující práce, kde prodával starý vraky,
co nám stály před domem.
Nemohla jsem se dočkat, až dorazí. Byla jsem jako na jehlách.
Seděla jsem u toho stolu už skoro 40 minut
a trénovala nový slovíčka.
Táta si sednul naproti.
A já spustila: „Naser si, sráči, prdel, čurák. Ty debile, srát na tebe!“
A pak jsem dvakrát pořádně mrkla.
Přihodila jsem i tik, aby to tomu dementovi došlo.
Líp se mi nikdy nespalo.
Když mi bylo osm, zlomila jsem si ruku.
Zlomový okamžik v mým životě. Měli jsme chatu na Martha‘s Vineyard.
Zní to zazobaně, ale to my nebyli.
Nevím, jak k ní táta přišel. Nejspíš ji někomu šlohnul.
Tu ruku jsem si zlomila venku.
Zakopla jsem o našeho psa, Muttleyho.
Viděla jsem, jak mi kouká kost z...
Trčela mi ven loketní kost.
Můj brácha Glen mě přišel posbírat.
Ptal se, jestli jsem v pohodě. Tak říkám, že ne.
Nevěděla jsem, co dělat.
„Jsou naši vůbec pojištěný? Co teď?“
Brácha mi pomohl na nohy a odvedl mě k našim.
Když táta viděl tu trčící kost, prohlásil, že mi na to dá led.
Pamatuju si, jak jsem toho měla plný zuby.
Bylo mi osm a pomyslela jsem si: „Já na tyhle blbosti nemám čas.“
Podívala jsem se na mámu a pak na tátu.
„Kdo to tady má na povel, sakra?
Jste mi platný jak mrtvýmu zimník.
Musím okamžitě do nemocnice.“
Do nemocnice mě vzal brácha.
Dali mi sádru, což bylo skvělý.
Konečně jsem měla něco, čím jsem mohla lidem vyhrožovat.
Měla jsem ji odsud až sem.
Přišlo mi, že mám neskutečnou moc. Jako gladiátor.
Doma jsem vyhrožovala mnohem starším sourozencům.
Dělali si ze mě srandu, ale to bylo fuk.
Mně přišlo, že mám navrch.
Jednou večer jsem chystala stůl na večeři.
Rozkazovala jsem všem, kam si kdo sedne.
Tátovi jsem řekla: „Ty budeš sedět čelem ke zdi.
Koukej přemýšlet o tom, cos udělal.“
Pak jsem se posadila,
praštila sádrou a trefila se přímo do Pikaču.
Vykřikla jsem bolestí.
Ale jak se svezla o pár centimetrů níž, bylo to...
„Co je to za zónu?“
Nahoře v pokoji jsem ji pak pořádně prozkoumala.
Po létě na Vineyrd jsme se vrátili domů.
Podzim jsme trávili v New Jersey.
Bylo mi osm, blížily se mý narozeniny.
A moje kámoška, Jodi Repati, prohlásila:
„V pátek je u nás od 19:30 předškolní přespávačka.
Budou tam všichni a pořádně to rozjedeme.“
Netušila jsem, kam pojedou, ale chtěla jsem to zjistit.
Přece se nebudu bavit s trapákama. Umím být cool.
Když jsem dorazila, bylo tam devět osmiletých holek.
Ležely na břiše ve spacácích
a jely jak šílený...
Zakřičela jsem: „Jedeme!“
Nemohla jsem se sama sebe nabažit. Dorazila jsem tam v 19:30
a v tý samý pozici jsem zůstala až do 7:30,
kdy mi Jodina máma klepla na rameno se slovy:
„Zlato, už radši jdi.“
Odcházela jsem odtud s odřeným čelem.
Byla jsem vyprahlá a dehydrovaná, jak jsem si propotila pyžamo.
Ptala jsem se: „Nemáte tu někdo Capri-Sun?“
Když jste malý,
když onanujete v osmi nebo devíti letech,
ani nevíte, že je to vlastně masturbace.
Moc se vám to líbí a nechápete, že vám o tom neřekli.
Nesaháte si přímo na Pikaču.
Potřebujete tlustou látku. Čím tlustší, tím lepší.
Aby to hezky dřelo.
Ideálně manšestr nebo silnou džínovinu.
Co je pod lodí? Kormidlo. Potřebujete kormidlo.
Nebo zeď.
Stačí vidět roh a už si říkáte: „To bude...“
A když vám nikdo neřekne:
„Přestaň onanovat, ty zvrhlý prase,“
máte pocit, že nikdo neví, co děláte.
Tak jsem to dělala neustále.
Měla jsem kolo s podlouhlou sedačkou.
Je vám jasný, k čemu je.
A na tom kole jsem jezdila na výlety se svou imiginární rodinou.
Vozila jsem je na lakros a volejbal.
Měla jsem dvě imaginární „děti“, Lucase a Siddiqa.
Každýho s jiným, logicky.
Sedla jsem na kolo, vjela do výmolu
a půl hodiny se v něm kymácela.
Jednou mámě zavolala sousedka, že trčím v jejich výmolu
před oknem jejich obýváku už 45 minut.
Když se mě máma ptala, kde jsem byla, říkám: „Zácpa.“
Nebo třeba ve škole na matice.
Měli jsme lavice s otvorem, kam jste si schovávali věci.
A já si tam schovala desky.
A v nich jsem měla pravítko.
Vzala jsem ho a jednou ho projela.
Tak jsem tomu říkala. „Stihnu ho ještě jednou projet?“
Strčila jsem si tam pravítko a...
Jednou jsem ho projela a byla jsem v pohodě.
Nezačala jsem se potit, jen jsem dávala bacha.
Vždycky jsem se udělala jen jednou a pak jsem to pravítko schovala.
Když onanuje dítě, je to stejný, jako když onanuje dospělej.
Jednou ho projedete, uděláte se,
a pak ho znechuceně zahodíte.
„Už na mě kurva nesahej.“
Uběhne 30 minut a chcete si to dát znova.
Tak jsem se udělala, ale neodolala jsem. Nevydržela jsem to.
Znova jsem vytáhla pravítko a úplně mi během tý hodiny hráblo.
Koncem výuky se učitelka ptala:
„Kolik je 7x7?“ A já zařvala: „49!“
Bylo to nejponižující období mýho života a já to ani nevěděla.
A pak jsme měli rodinnou večeři na Díkůvzdání.
Byli jsme tam všechny děti, takže šest včetně mě,
máma, táta a prarodiče.
Když jste nejmladší z šesti dětí,
moc dobře víte, že nemáte respekt.
Bylo jim jedno, co říkám na mezinárodní politiku.
Ani na jakýkoli dění ve světě.
A už takhle je Díkůvzdání děsná zívačka.
Tak jsem si z kuchyně přinesla naběračku.
Doufala jsem, že ji nebudu muset použít.
Abych se nemusela uchýlit
k masturbování na Díkůvzdání s naběračkou.
Doufala jsem, že budou moje příspěvky respektovat natolik,
že nebudu muset onanovat během svátku, o kterým vůbec nic nevíme.
Zasedla jsem ke stolu a strčila si tu naběračku pod stehno.
Jednou jsem ji projela. Dávala jsem si bacha,
aby na to nepřišli.
Co bylo pak, netuším.
Nevím, jestli jsem omdlela nebo...
jsem byla mimo.
Pamatuju si, jak mě probral mámin hlas.
Máma byla moc milá dáma z Evropy. Takže úplně jiná než já.
Řekla: „Chelsea.
Chelsea.
Otevři oči, prosím.“
A v tu chvíli jsem si pomyslela: „Bože.
Mám po ptákách.“
A odkopla jsem tu naběračku na zem.
„Padej ode mě, ty zvrhlíku!“
Když jsem otevřela oči, stála kolem mě celá rodina.
Všichni na mě shlíželi zahanbeným pohledem.
Děda hladil tátu po zádech, jako by říkal:
„Chudáku, máš tak zvrhlou dceru.“
A máma na mě: „Zlato, bylo by lepší,
kdybys tohle dělala sama ve svém pokoji.“
A já na to...
„Buď už zticha!“
V tom se postavil můj brácha Roy a říká: „Tohle dělá pořád!“
Takový ponížení jsem v životě nezažila.
Pak už jsem neonanovala.
Od devíti do 40 jsem se nedotkla vlastní vagíny.
Dokonce i u tamponů jsem používala aplikátor.
„Drž se ode mě dál. Nechci malér.“
A když mi bylo deset,
máma nám oznámila, že poletíme letadlem
z New Jersey do Kalifornie za prarodičema.
V dětství jsem koukala na Love Boat.
Všechno jsem si idealizovala. Nemohla jsem se dočkat.
Měla jsem kufřík se Šmoulinkou a boty s podpatkem.
A letěla jsem s dvěma ségrama z New Jersey do Kalifornie.
Nastoupily jsme do letadla a procházely první třídou.
Zastavila jsem se a pomyslela si: „Já už mám vybráno.“
Máma na mě: „Zapomeň a padej na konec letadla.“
A pak mi zdlouha vysvětlovala, že je nás doma šest dětí
a nikdy v životě si nebudeme moct první třídu dovolit.
A já na to: „Mluv kurva za sebe.“
Takhle odhodlaná jsem ještě nikdy nebyla.
Řekla jsem si, že na rodinu seru.
Jo, vychovali mě, ale naše cesty se holt musí rozdělit.
Jestli vám nevadí lítat jak šupáci, nemáme si co říct.
Bylo mi deset a letěli jsem na Martha‘s Vineyard.
Přemýšlela jsem, kde budu pracovat.
Jak začít podnikat?
Chtěla jsem něco rozjet, ale chyběl mi nápad.
Rozhodla jsem se otevřít stánek s limonádou.
Ale na tom člověk moc nevydělá.
Tak jsem v deseti rozhodla prodávat limonádu s chlastem.
V nabídce měl být gin, whisky a tequila.
Jen jsem potřebovala někoho, kdo mi s tím pomůže.
Ségra se vzpamatovávala z mormonství, takže ta ne.
„Padej ode mě, s tebou si taky nemám co říct.“
Tak jsem procházela okolí našeho domu na Martha‘s Vineyard.
Obešla jsem všechny prázdninový domy.
„Dobrý den, jmenuju se Chelsea Handler. Je mi deset.
Budu otvírat stánek s limonádou a potřebuju obchodního partnera.
Nemáte nějaký desetiletý děti, s kterýma bych si mohla hrát?“
Jedna rodina mi řekla: „Jo, máme syna. Jmenuje se Nelson.“
Zavolali ho dolů a já si ho hned začala zpracovávat.
„Nelsone, víš, jak namíchat whisky se sodovkou? Jdeme.“
Společně jsme v deseti letech
vydělali na prodeji limonád s alkoholem 79 dolarů.
Byla to pěkná sumička.
Bylo to dost.
A koncem týdne už jsme měli těch dolarů 359.
Prodávali jsme limonádu s alkoholem rodičům a všem nad deset.
Nastavila jsem pravidla.
V deseti jsem si vydělala 359 dolarů. Bylo to jako sen.
Počítala jsem je, čichala si k nim.
Dala jsem je do krabice od doutníků a zalepila ji, aby mi je táta nešlohnul.
A koncem týdne po vydělání 359 dolarů
jsem dala Nelsonovi provizi.
Celých 3,59 dolarů.
Skákal radostí.
Řekla jsem mu: „Já tě v tom naučím chodit.“
Prohlásil: „Teď jsem vydělal víc, než kdyby mi za týden vypadly tři zuby.“
Došlo mi, že jsem na ostatní děti moc vyspělá.
Překypuju ženstvím. Musím se vydat do světa sama.
A navíc moje tělo nezůstávalo pozadu.
Rašily mi kozičky.
Přišel čas stáhnout se do ústraní.
Přemýšlela jsem, co jinýho bych mohla dělat.
Co třeba hlídat děti?
Na to nejsou žádný nároky.
I v deseti můžete klidně hlídat čtyřletý děcko.
Všem je to u prdele.
Tak jsem změnila obor.
Obvolala jsem všechny hotely v Edgartown.
„Dobrý den, jmenuju se Chelsea Handler.
Před pár týdny mi bylo deset. Teď je mi patnáct.“
A můžu hlídat až tři děti najednou,
kdyby vaši hosti potřebovali na poslední chvíli chůvu.
Pošlete je za mnou, prosím. Mám roky zkušeností.“
Celý to léto jsem strávila
hlídáním 14letýho kluka.
Jeremyho.
Byl na spektru. Tehdy se ještě o spektru nevědělo.
Ale já poznala, že s ním něco je. Sedli jsme si.
Jeho rodiče ho měli plný zuby.
Řekla jsem, že se o něj postarám, ať jdou.
Měla jsem Jeremyho a můj byznys se rozjel.
Nabrala jsem další tři klienty.
Hlídala jsem tři holky z Brookline v Massachusetts.
Byly to ségry a hlídala jsem je od šesti ráno do deseti.
A pak jsem měla volno do šesti,
kdy jsem dostala na starost Jeremyho.
A během toho volna...
V těch 11 jsem byla do svýho podnikání dost angažovaná.
Nabrala jsem sebevědomí.
Připadala jsem si jako silná ženská.
Podnikám, vydělávám. Zasloužím si pauzu.
Každý den jsem chodila do jednoho lahůdkářství
na hlavní třídě Edgartown. Dávala jsem si tam bagel s máslem,
Twixku a Sprite.
Kousla jsem do bagelu, do Twixky a zapila to.
Byla to hotová fantasmagorie dokonalosti.
A byla jsem úplně... Ty bláho.
Tak tohle podnikatelé dělají.
Chodí sami na oběd, protože jsou utahaný.
V tom lahůdkářství pracovala holka, co se jmenovala Martha McIntosh.
Představte si ji jako 11letou Amy Winehouse.
Měla vlasy vyčesaný nahoru do drdolu a černý linky.
Hned se mi zalíbila.
Věděla jsem, že viděla věci, co jsem toužila vidět taky.
Neznala jsem nikoho, kdo by byl rychlejší než já.
Tam jsem tam na ní chodila každý den dělat oči.
Až mě konečně jednou pozvala k sobě domů.
„Nechtěla bys jít se mnou domů, až tu skončím?“
„Že váháš.“
Tak jsem šla k Marthě domů.
Prošly jsme kolem jejích rodičů, který na verandě hulili.
A já si pomyslela, že přesně takový rodiče chci taky.
Zalezly jsme k ní do pokoje a ona mi strčila Coronu.
Ptala se, jestli piju. A já na to: „Jo.
Je mi 11. Per to do mě.“
Když jsem přišla druhej den, dala mi cigáro.
Camel Light.
A další Coronu.
Popíjela jsem Coronu
a ona mi podala camelku.
Zeptala se: „Kouříš?“
A já na to:
„Martho, co jsem poprvý otevřela oči na porodním sále,
útrpně čekám, až mi někdo konečně nabídne cigáro.
Jo, kouřím. Per to do mě.
Co dalšího tam pro mě máš?“
Začala jsem k ní chodit každej den mezi směnama.
Byla jsem úplně hotová z tý dětský práce.
Ale šla jsem k ní a v pátek ten první týden
jsem u ní seděla, potahovala z camelky, popíjela lahváče.
Poprvé v životě jsem si přišla, že žiju.
Konečně jsem našla spřízněnou duši.
A pak se zeptala, jestli nechci zalízt do šatníku a svlíknout si kalhoty.
A já na to: „Že váháš? Co budeme dělat?“
Tak jsme zalezly do jejího šatníku.
Stáhla jsem si kalhoty
a ona mě dobrejch 15 minut lízala.
Nechápala jsem, jak můžu mít takovou kliku.
Byla jsem v sedmým nebi.
Popíjela jsem lahváče, potahovala z cigára,
úplně jako Matthew McConaughey.
„Pecka, pecka, pecka.“
Martha byla skvělá. Rozuměly jsme si.
Chodila jsem k ní každej den a ona mě pokaždý vylízala. Bylo to skvělý.
A moje ségra, ta stará panna, říkala:
„Když přijdeš od tý tvojí Marthy,
pokaždý z tebe táhne chlast a cigára.
Bůh ví, co tam spolu děláte.“
A já na to: „To se ty nikdy nedozvíš.“
Práskla mě tátovi.
Žalovala, že když přijdu od Marthy,
pokaždý ze mě táhne chlast a cigára.
Táta prohlásil: „Aspoň přijde spokojená.“
Asi je vám jasný, že jsem k ní chodila každej den.
Léto už končilo, byly jsme zase v šatníku,
kde mě lízala.
Chystala jsem dopít lahváče a típnout cigáro.
A ona zvedla hlavu a říká: „Teď jsi na řadě ty.“
Rozhlídla jsem se.
„On je tu ještě někdo? Na koho mluvíš?
Cože?“
A pak mi došlo, co po mně vlastně chce.
Musela jsem se rozhodnout.
Típla jsem cigáro, natáhla si kalhoty.
„Ráda jsem tě poznala, Martho. Ať se ti daří.
Já tě střídat nebudu.“
Mrzelo mě to.
Byla to moje první milenka a já ji musela nechat.
Protože nechtěla jen dávat.
Když jsme se po létě vraceli do New Jersey,
přemýšlela jsem o ní.
Doufám, že je v pohodě. Snad se nezabila.
Další léto mi už bylo 12.
Namířila jsem si to rovnou do lahůdkářství jako zodpovědná bývalá.
Abych svou první milenku zkontrolovala.
Viděla jsem ji, jak stojí za řezákem, nebo jak se tomu říká.
Za kráječem.
A všimla jsem si, že jí přes zimu nasadili rovnátka.
Pomyslela jsem si: „Utekla jsem hrobníkovi z lopaty.
Nechám si zajít chuť.“
Ale díky tomu vztahu v kombinaci s mým podnikáním
jsem si připadala děsně žensky. A to mi bylo teprve 13.
Bylo mi 12, za rok 13.
Bez milenky jsem se mohla soustředit na svoje podnikání.
Když mi bylo 13, měla jsem našetřeno 7 800 dolarů.
Ve 13 jsem přišla domů
a máma nám oznámila, že zase poletíme do Kalifornie.
Tentokrát za prarodičema.
Děda byl totiž nemocnej.
Letěla jsem se svýma dementníma bráchama,
Glenem a Royem.
Mámě jsem řekla, ať mi nekupuje letenku,
že si ji seženu sama.
Došla jsem do cestovky, co jsme měli v ulici,
a koupila si svou první letenku do první třídy.
Nevytahuj se!
Nikomu jsem to neřekla. Nemohla jsem se dočkat, až uvidím,
jak se budou bráchové tvářit.
Těšila jsem se na to jako na Vánoce.
Nemohla jsem se dočkat, až uvidím, jak se budou tvářit.
Nastoupili jsme do letadla.
Našla jsem si svoje sedadlo a...
Tentokrát jsem měla nový kufřík.
Zase jsem měla boty s podpatkem.
Uklidila jsem si kufřík do skříňky nad hlavu,
našla si sedadlo 2C,
usadila se, podívala se na bráchy
a pronesla jsem: „Uvidíme se po letu, cucáci.“
Naprostá paráda.
Po hodině letu za mnou bráchové přišli
do první třídy.
Ani nevím, jak se dostali za závěs.
Já si popíjela šampaňský a slavila.
Najednou se tam zjevili.
Stáli tam, jako by jim ulítly včely.
Řekli mi: „To nemůžeš, Chelsea.”
Tak se ptám, co nemůžu.
„Nemůžeš si koupit lístek do první třídy a nedat ho mámě nebo nám.“
„Cože? Kolik vám je?“
A Glen na to: „Mně je 23.“
A Roy: „Mně je 24.“
Tak jim říkám: „Dohromady vám je 47.
A mám větší koule než vy dva dohromady.
Padejte dozadu a uvidíme se, až přistaneme.“
A proto nemám dceru.
Nemám nadrženou jedenáctiletou holku,
co potřebuje každou čtvrt hodinu vylízat
a chce lítat první třídou.
To nemám zapotřebí.
Žádnej pes z útulku vás nebude nutit chodit na terapii.
Neřekne vám, že to přeháníte.
A pokud váš pes...
Mám vřelej vztah k drogám.
A...
Představte si, jakej by to byl malér, kdyby mi vlezli do šuplíku s drogama.
Když vám tam vlezou psi,
nic se neděje.
Přežijou to.
Co nejhorší se může stát, když berete drogy a máte psa?
Stačí jim říct:
„Bylo by to horší, kdybych si tě nevzala, tak klidni hormon.“
Naposled jsem měla zdrogovaný psy, Berta a Bernice,
už nejsou mezi náma. Ne kvůli drogám.
Ale byli to moji poslední psy, co se zdrogovali.
A stalo se to na začátku covidu.
Moje ségra Simone prohlásila...
Navrhla, že bychom na léto vyrazili do Maine.
„Co jet do Maine?
Žije tam mnohem míň lidí.
Pronajmeme si barák, bude klid.
Nebudeme muset být od sebe na metr a půl.
Navíc je tu otrava.
Tak odjedeme.
Pošlu ti odkazy na pár baráků. Ale bacha, jsou starý.
Jako by byly z přelomu století.
Klikla jsem na odkaz. „Jakýho století?
To stojí na plantážích?“
Odpověděla, že tam bydlí hodně republikánů.
Že je to mainská republikánská enkláva.
A já na to: „Pecka. Tak to jedem.“
Nic mě nerajcuje víc než představa,
že udělám v republikánský enklávě pořádný čoro.
Budu si to rozdávat se všema černochama a Asiatama, co znám.
Celej den budeme dělat na zahradě anál
a salutovat vlajce.
Byla jsem na to natěšená.
V tý době byl na scéně Andrew Cuomo.
Co si připomenout chvíle,
kdy na nás každý ráno v telce ječel
naštvanej italskej sendvič s masovejma koulema.
Až mu odletovaly sliny od huby. „Koukejte nosit roušky!“
Já bych mu roušku klidně dělala. Přitahoval mě.
Miluju...
Tak moc nám chybělo pořádný vedení, že jsem po něm toužila.
„Chci být první dámou New Yorku.“
Moje ségra, ta nudná panna, řekla:
„Tou se nikdy nestaneš.
Byla bys pro politika přítěží.“
A já na to...
Všem se líbil.
Ženský se předháněly, která ho miluje víc.
Došlo mi, že mám konkurenci.
Covid v nás probudil to nejhorší.
„Musím je předběhnout. Jsem celebrita. Nějak si to zařídím.“
Zavolala jsem svýmu PR, ať mě pošlou do The View.
Poslechli.
Tak jsem se tam objevila přes Zoom, protože byl covid.
Se mnou tam byly Whoopi a Joy Behar.
Ptali se mě, jak zvládám karanténu. Já na to: „Bla, bla, bla.“
A na samým konci říkám: „Dámy, než se odhlásíme,
dovolte mi oznámit, že bych se ráda nechala osouložit
guvernérem New Yorku.“
Joy Behar na mě: „Chelsea...“ Tak říkám: „Sklapni, Joy.
Nemusíš k tomu nic dodávat.“
Věděla jsem, co dělám, když jsem to pustila do éteru.
Odhlásila jsem se a podívala na psy. „Teď musíme počkat.“
Uběhly tři dny.
Po třech dnech mi zazvonil telefon.
Neznámý číslo, což nezvedám.
Ale přišla hlasovka.
Stálo v ní: „Zdravím, slečno Handler.
Tady Andrew Cuomo.
C-U-O-M-O.
Někdo mi potají pošeptal, že se do mě někdo zakoukal.
Rád bych to prozkoumal do hloubky.
Ozvěte se prosím na číslo 917...“
A ještě „Ciao.“
Musela jsem si držet vagínu. „Bože můj!“
Ani jsem to zprávu nedoposlouchala.
Skočila jsem do auta a jela za kámoškou.
Ona stála v okně, já před barákem.
protože byl covid a zákaz přibližování.
Pouštěla jsem jí tu zprávu na mobilu
jako John Cusack v Řekni cokoli...
Jásala jsem: „Ojedu guvernéra.
Guvernér se mnou chce šukat!
Budu první dámou New Yorku!“
Taková paráda.
Pak mi zavolal a mluvili jsme spolu 45 minut.
Říkala jsem si, že je to vážný.
A pak jsem mu navrhla, že se na léto chystám do Maine.
„Co kdybych se stavila u tebe v Albany?
Můžeme si dát rande/anál venku, když je ten covid.
Řekni si, co radši.“
A on na to: „Zájem bych měl.“
Ptala jsem se, co mám udělat.
Jestli nemám předtím jít do karantény.
Prohlásil: „Na karanténu kašlu.“
To bych do něj neřekla.
A když už začínalo být jasný, že ojedu guvernéra...
Všichni mluvili o Nipplegate.
Řešilo se, jestli má v bradavce piercing.
Mně bylo jasný, že nemá.
Je to 59letej běloch.
Na něco takovýho by neměl koule.
Ale jeho bradavky mě zajímaly. Přibližovala jsem si
jeho fotky na Instagramu.
Něco s nima určitě měl.
Mířily mu docela dolů.
Nic takovýho jsem ještě neviděla.
Ségra mi radila, ať to radši vezmem zezadu.
„Je pandemie. Bude to bezpečný a neuvidíš bradavky.“
Já už to chtěla zrušit.
A ona na mě: „To si říkáš vlastenka?“
Já jsem vlastenka. Jen to není tak lehký.
Tak jsme si pronajaly dům v Maine, odjely tam. Já mu začala psát.
Byla jsem tam s rodinou a kámošema.
Měli jsme dům u vody.
Postavenej někdy v dobách krále Klacka.
Psala jsem mu a posílala svoje fotky na paddleboardu.
A on zničehonic přestal odepisovat.
Prvních pár dní jsem se utěšovala, že to přece neznamená konec.
Je to guvernér. Určitě má plno práce.
Třetí jsem řekla ségrám Shoshanně a Simone:
„Andrew se mi neozval, co jsme v Maine.“
A moje ségra, ta panna, pronesla:
„S tebou šukat nemůže, chápeš?
Někdo z jeho kanceláře se domáknul, že máte techtle mechtle,
a zatnul tomu tipec.
Přece nemůže ječet na celou zemi,
aby si držela odstup,
a pak vojet nejhlasitější ženskou na světě.
To přece nejde.“
Druhá mi radila, ať mu ještě napíšu.
Druhý den ráno jsem sedla na Vespu v bikinách.
Měla jsem helmu, roušku a opalovák všude.
aby věděl, že si dávám bacha.
A na poslední chvíli jsem si stáhla vršek, abych byla nahá.
A můj brácha Roy mě vyfotil.
Simone vyšla a všimla si nás.
„Chelsea, co to do kurva děláš? Vždyť je to tvůj brácha.“
Ale já už byla zoufalá.
I když mi bylo jasný, že mě odkopnul.
A taky mě těšila představa, že Andrew Cuomo přesdílí
přes svůj iPhone nebo iPad
během ranního covidovýho zpravodajství mojí polonahou fotku
a uvidí ji celá Amerika.
Měl to být dárek pro náš lid.
Když mi pak došlo, že neodepisuje a mám smůlu,
dost mě to mrzelo.
Lidi, co byli během covidu single, měli strach.
„Co když si už nikdy nezašukáme?“
A já si vyčítala,
že jsem s sebou do Maine nevzala svoje psy, Berta a Bernice.
Seděla jsem tam se sourozencema
a měla jsem depku.
„Odmítnul mě a ani tu nemám svoje psy.
Jak je sem z Kalifornie dostat? Letadlem to nepůjde.
To by bylo zvrácený.“
A Roy na to: „A co třeba vláčkem?“
Simone prohlásila: „Neposlouchej ho. Vymyslíme to.“
O 20 minut pozdějc přišla dolů.
„Našla jsem pár, co ti ty psy do Maine přiveze.
Budou tu za 48 hodin.“
Přišlo mi, že to ani nejde.
Je to vůbec proveditelný?
Ale když je něco po mým, radši se moc nevyptávám.
Tak říkám: „Super.“
To bylo v pondělí v 19:15.
A ve středu v 19:30 dorazili k domu, co jsme si v Maine pronajali.
Bert a Bernice vylezli z přívěsu, co táhli za dodávkou.
Byla jsem jim vděčná.
Každý majitel psa si umí představit, jak jsem jim děkovala.
Přiběhla jsem do domu.
Brácha vařil v kuchyni.
Popadla jsem dvě sklenice a lahev vodky
a umíchala jsem jim z vděčnosti koktejl.
Roy se ptal, pro koho to je.
„Pro ten pár, co dovezl Berta a Bernice.
Tohle je poděkování.“
On na to: „Další už jim nedělej.“
„Proč? Co máš za problém?“
„Podívejte se na mě, Chelsea.
Jestli někdo stihnul přejet
z Kalifornie
do Maine
za 48 hodin,
musí být sjetej perníkem.“
Donesla jsem jim ty drinky a poděkovala jim.
A oni na to: „Pardon, víc než jeden nemůžeme.
Do půlnoci musíme být na Floridě.“
A následující dva dny
Bert a Bernice jenom mátožně naráželi do paddleboardů.
Mlátili se do hlavy.
Byli úplně mimo.
Sledovala jsem je a nechápala, co to mým dětem je.
Roy říkal: „Ty se ještě ptáš?“
„Podívej na Berta, už potřetí narazil do stejnýho stromu.“
„Ty se ptáš, co s nima je?
Vždyť jsi je poslala
s lidma na perníku
na rychlojízdu
po celý zemi,
protože tě guvernér odmítnul ojet během pandemie.
Jejich těla teď vyplavujou drogy. Ještě se tak blbě ptej.
Díkybohu, že nemáš děti.“
A já na něj: „Už mě nebaví poslouchat, jak jsem špatná máma.
Zkus si vychovávat dva psy s jedním příjmem.“
Pak mi přišla zpráva od Barbary, dcery bývalýho prezidenta George W. Bushe.
Znáte dvojčata? Kámošíme spolu.
Známe se z předávání cen Glamour Women,
co se konala dávno v New Yorku.
Byla jsem tam se ségrama, ony jsou taky ségry.
To nás sblížilo.
Říkám jim „ségra“.
Říkám tak všem ženským, abych si nemusela pamatovat jména.
Barbara mi napsala:
„Ségra, prý jsi v Biddeford Pool.“
To byla ta republikánská enkláva.
„Prý jsi v Biddeford Pool. Jsme kousek odtud. Chceme tě pozdravit.“
Píšu: „Jasně, ségra. Přijďte.“
Koukala jsem, jak Barbara přijíždí
po strmý příjezdovce k domu, co jsme si pronajali.
Viděla jsem ji
a pak dva agenty tajný služby, co ji následovali.
A pak jsem uviděla bývalou první dámu, Lauru Bush.
A...
Nějak moc republikánů.
Naštěstí byl covid. „Dodržujte rozestupy!“
Prováděla jsem je kolem a vzala jsem je na balkón.
Koukali jsme z terasy na oceán.
A bývalá první dáma má na tváři dolíček. Ty já miluju.
Líbí se mi, jak pak lidi působí nevinně.
Já bych do poroty nemohla.
Lidi bych hodnotila podle dolíčků ve tvářích.
Pak za náma na verandu přišel Roy,
uviděl bývalou první dámu a říká: „Tebe odněkud znám.“
Když odcházeli, řekla jsem Barbaře:
„Kdybys chtěla, každý ráno tu cvičíme pilates.“
Byla tehdy čerstvě vdaná.
Řekla: „Jasně, přijdeme každý ráno na pilates.“
A začali k nám jezdit.
Tehdy byl všude pickleball.
Za rozmach pickleballu může covid.
Předtím o něm nikdo nikdy neslyšel.
Pickleball přece nemůže nikdo brát vážně.
A neustále o něm někdo mele...
To není žádný cvičení.
Mluvte konečně o něčem jiným!
Víc kalorií byste spálili, kdybyste si tu pálku nacpali do řitě,
než když s ní budete odpalovat míček.
Pickleball a Burning Man. Ani jedno mě nezajímá.
Ani na jedno mě nedonutíte.
Burning Man je jen pro boháče, co se snaží poprvý otevřít.
Všude se mluvilo o pickleballu.
A Barbara říká: „Hele, co si zahrát pickleball v Kennebunkportu?
Handlerovi proti Bushovým.“
A já na to: „Zapomeň, ségra. Zní to hezky, ale ne.
Do Kennebunkportu nepojedu.
Ještě by mě tam viděli s tvým tátou.
Nemusela bych se v jeho společnosti udržet.
Občas vybuchnu.
A samotnou mě to pokaždý zaskočí.
Nevím, kdy na někoho vyjedu.
A pak mám o toho druhého strach.
A rozhodně nechci, aby k tomu došlo na něčím pozemku.
Mohla bych na něj být zlá nebo ho kvůli něčemu seřvat.
A ona na to: „Ségra, neboj. Zařídím, aby táta šel na masáž.“
„Nemluv o něm jako o tátovi.
Můj táta to není.“
Tak jsem odmítla. Ale celá rodina, včetně ségry, té panny,
mi nadávala, že je o to připravím.
„My do Kennebunkportu chceme!
Netahej do toho politiku.
Taková šance a ty nás o ni připravíš.
Dej si nějakou drogu, ať se neprojevuješ.“
A ségra na mě: „Dej si radši rovnou dvě!“
Roy prohlásil, že si budu muset zobnout čtyři, abych se uklidnila.
Pak ze mě nevyjde ani hláska.
Před Kennebunkportem jsem si vzala 40 miligramů THC.
Čtyřicet miligramů.
Přesně. A to přitom ani...
Chápu, že drogy nejsou pro každýho. Ale pro mě jo.
Padli jsme si do noty.
Rozumíme si.
Být střízlivá, měla bych moc velkou výhodu.
Tak jsem si vzala 40 miligramů THC.
Dorazili jsme do Kennebunkportu.
Stáli jsme na hřišti. Já měla kšilt a kapsáčový kraťasy.
Vypadala jsem jak lesba.
Byla jsem úplně sjetá. Na očích jsem měla tmavý brejle.
Stáli jsme na hřišti.
Já nic nedělala, protože to při pickleballu není třeba.
Stačí stát.
Strávili jsme tam
necelých 30 vteřin, když v tom jsem zaslechla
hlas bývalýho prezidenta Spojených států. Dělal...
„Prej sem dorazila ta vtipná dáma.”
Já byla úplně mimo.
Tak si říkám: „Jen to ne.
Neměl jít táta na masáž?“
Podívala jsem na ségru, který věřím.
A ona: „To je on. Drž zobák. Nic neříkej.“
A já...
Otočím se a George W. Bush k nám jde s otevřenou náručí.
„Pojď sem!“ A já na něj: „Padej ode mě!
Ve světě zuří pandemie! Drž se ode mě dál!“
Vůbec to nechápal.
Říkám: „Pandemie.
Já vím, že trávíte čas na svým soukromým ostrově.
V Idahu, nebo kde.“
Pak z hřiště přišel Roy,
podíval se na bývalýho prezidenta a řekl: „Tebe odněkud znám.“
Příšernej trapas.
Řekl mi: „Ukážu ti svou uměleckou sbírku. Jsem malíř. Mám spoustu obrazů.“
A já na to: „Já vím. Radši...
Já s váma nikam nechci.“
Byla jsem úplně sťatá.
Přála jsem si, ať už to skončí.
Ale on mě chytil za ruku.
„No tak. Čeho se bojíš?“
Barbara prohlásila: „Jdi s tátou, ségra.
Jdi s tátou.“
A já na to: „Přestaň mu tak kurva říkat!“
Společně jsme došli do domu. Jen my dva.
Nechápala jsem, co se děje. Proč to odpoledne trvá věčnost?
Kdy to konečně...
Kdy to skončí?
Ukázal mi svůj první obraz.
Já umění vůbec nerozumím.
Jsem ignorant. A vůbec se mi...
ani nechtělo předstírat, že se o něj zajímám.
Nechtěla jsem to dělat.
Ani za nic.
Jsem ráda, že umění existuje.
Jako peřiny. Díky za něj.
Díky, že tu jsi. Ale nepotřebuju k tomu výklad.
Ten si strč někam.“
Koukala jsem na první obraz
a přemýšlela jsem, co bych tak mohla říct.
O tom obraze.
Dělala jsem...
Řekl mi, ať si sundám ty brýle.
„Abys na to líp viděla.“
Jsem od přírody upřímná.
„Pane prezidente, jsem úplně sťatá.
Ale chci vám říct, že si vážím vašeho postavení.“
A on na to...
Tak říkám: „Přesně tak.“ Pak jsme šli nahoru.
Prošli jsme tři různý schodiště s podestama.
A na všech byly jeho obrazy.
I na schodištích.
A u posledního obrazu jsem cítila,
že už musím něco říct.
Civěli jsme na tu matlanici a...
Říkám: „Ta barva je tak...
tlustá.“
A moje sestra Simone prohlásila: „Tak jo, už musíme jít!“
Stála pod schodama, protože mě sledovala.
Díkybohu za to. Nikdy by mě s ním nenechala samotnou.
Musela jsem odtud pryč dřív, než přeblafnu Dicka Cheneyho.
Už jsem se ptala, co se chystá dalšího.
Na odchodu jsem ještě chtěla, že si spolu vyfotíme selfíčko.
A on na to: „Jistě.“
Vyfotila jsem si selfie s Georgem W. Bushem.
Seběhla jsem schody, naskočila s bráchou a ségrou do auta
a poslala tu fotku Andrewovi Cuomovi.
„Prezident by si dal říct, ale guvernérovi nestačím?“
O šest měsíců později vyšlo najevo, že Andrew Cuomo byl zvrhlík.
A obtěžoval všechny na pracovišti.
Čekali jste snad něco jinýho?
Nás taky obtěžoval každej den v telce.
Ale mně se to líbilo.
Zavolala mi ségra, ta panna.
„Je zajímavý, jak se dokážeš vyhnout maléru.
Kdybys s Cuomem chodila, už bys byla zrušená.“
„Vím, že tě to štve.“
A ona na to: „Vzpomeň si, kolikrát ses dostala do problémů.
Jako by naše mrtvá matka nahoře v nebi
chránila jenom tebe a starala se, aby sis neposrala život.
Pamatuješ na Marthu McIntosh, když jí nasadili rovnátka?
Od ní jsi taky utekla za pět dvanáct.
A tohle je stejný. Vyhnula ses kulce včas.
A ne svým přičiněním. Jen to tak vyšlo.“
Tak říkám: „Zajímavý úhel pohledu.
Fakt si myslíš, že naše máma dělá v nebi tohle?
Kazí mi veškerej sex, co můžu mít?“
A ona: „Vzpomeň si na Billa Cosbyho.“
Na něj jsem zapomněla.
Ve 20 jsem vystupovala v kasinu Borgata v Atlantic City.
Byl tam i Bill Cosby.
Já dva večery, on taky.
Po prvním vystoupení jsem šla kasinem,
přišel za mnou vedoucí kasina a říká:
„Bill Cosby vás zve k sobě do pokoje ve 15:00.“
Odpověděla jsem, že přijdu.
Měla jsem s sebou ochranku a svýho předskokana.
Šli jsme ke Cosbyho pokoji. Bylo 14:50.
Radši chodím dřív, protože mě zapomínali ve škole.
Počkala jsem a přesně ve tři jsem zaklepala na dveře.
A Bill Cosby otevřel.
V dětství to byl můj idol.
Přála jsem si, aby byl můj táta profík jako Bill Cosby.
Aby měl ve sklepě gynekologickou ordinaci.
S lítacíma dveřma do kuchyně a čistýma svetrama.
Táta by nikdy nevydržel tak dlouho, aby dostal titul
a mohl být gynekologem. Byl by spíš organickej gynekolog.
Takovou rodinu jsem chtěla.
Mít za ségry Rudy a Vanessu.
A ojet bráchu Thea tak, až by nemohl týden chodit.
Takový život jsem si přála.
Bill Cosby mě chtěl poznat. Věděl, kdo jsem.
Víte, jak jsem si toho v tom věku vážila?
Tehdy jsme o něm nevěděli nic, co víme teď.
Nemohla jsem se dočkat, až otevře.
Otevřel a měl úsměv jak z reklamy.
Otevřel, podíval se na mě, já na něj.
A já mu skočila do náruče.
Říkám: „Tati, jsem doma.“
Dlouho jsme se takhle objímali.
A pak mě konečně pustil.
Pak ale zjistil, že jsem přišla s dvěma chlapama,
který doteď neviděl.
A z toho širokýho úsměvu byl najednou zklamanej úšklebek.
Tehdy jsem nechápala, co se děje.
Teď vím, že přemýšlel, jestli má pro všechny dost oblbováků.
Vešli jsme dovnitř a posadili se.
Byl ubytovanej v honosným prezidentským apartmá.
A já tam seděla se svým předskokanem a ochrankou.
A on se pustil do toho předskokana.
Bill Cosby tomu říká
že z něj nikdy nic nebude, když bude předskakovat ženský.
Zpočátku jsem si říkala...
Ale pak...
„Je někde skrytá kamera?“
A pak mi došlo, že je to jedovatej dědek.
Byla jsem mladá. Neuměla jsem se bránit.
Ale musela jsem se zastat kamaráda.
Tak říkám: „Padáme. To není hezký.
Co to dělá?“
A odešli jsme.
Nikdy nezapomenu, jak jsme všichni...
Byl to příšernej pocit.
Nebyli jsme schopný ani mluvit.
Říká se, že není dobrý potkat svůj idol.
A já měla jen dva.
Woodyho Allena a Billa Cosbyho.
Po šesti letech se provalilo,
že Bill Cosby omámil každou ženskou, co za ním přišla do pokoje.
Ségra, ta panna, mi zase volala.
„Teď už víme, proč Bill Cosby
byl tehdy tak protivnej.“
„To ještě netušil,
že oblbovák by se mnou ani nehnul.“
Díky, New Jersey! Byla s váma prdel!
Děkuju!
Děkuju všem!
Díky!
Děkuju.
Díky, lidi! Děkuju!
Děkuju vám!
Překlad titulků: Anna Farrow