Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tervetuloa -
Chelsea Handler.
Jösses!
Hei vaan, New Jersey.
Tervetuloa!
Yritän tunnistaa homoseksuaalivieraani yleisöstä.
Heippa vaan.
Te miehetkö?
Sinä olet hetero. Asusta huomaa, mutta sinä olet homo.
Kiitos ja tervetuloa.
Missä muut homot ovat? Onko teidät jo eroteltu?
Kiitos.
Koko urani on homomiesten ja lesbonaisten ansiota.
Kiitos.
Haluan myös kiittää homomiehiä -
kaikesta siitä, mitä olette tehneet yhteiskuntamme eteen,
mikä jää huomaamatta tai mitä ei arvosteta.
Muistatteko, kun apinarokko ilmestyi?
Ette muista, saatana. Tiedättekö miksi?
Koska joka ainoa homomies otti rokotteen kuukauden sisällä,
jotta me heterot emme joutuneet kärsimään apinarokosta.
Sen he tekivät yhteisömme eteen.
Olin innoissani, kun apinarokko ilmestyi.
Olin innoissani uudesta pandemiasta. Uudet parametrit, uudet säännöt.
Muistan, kun tautikeskus sanoi yhtenä aamuna,
että apinarokolta voi säästyä välttämällä anaaliyhdyntää.
Ihan kuin se vain hyökkäisi takaapäin kimppuun.
Hupsista saatana.
Tai välttämällä pyyhkeiden yhteiskäyttöä.
Jos harrastetaan anaaliseksiä, silloin käytetään samaa pyyhettä.
Minun ei tarvinnut välittää apinarokosta homomiesten ponnistelujen ansiosta.
He ovat isänmaallisia, ja...
He hävittivät apinarokon niin äkkiä,
että tajusin jääväni paitsi -
anaaliyhdynnästä.
"Jos nuo tyypit ovat siitä niin innoissaan, minäkin haluan kokeilla."
Arvatkaa mitä? Anaaliseksi ei ole pelkästään homomiehille.
Se trendaa. Ehkä haluatte kokeilla.
Alku voi ottaa koville, mutta ei sitä koskaan tiedä.
Toivon, että te parit, jotka olette olleet yhdessä pitkään...
Oletteko kokeilleet anaaliseksiä? Okei.
Toivon, että te uudet ja vanhat parit -
menette illalla kotiin ja tuumaatte:
"Kokeillaan anaaliseksiä ja ajatellaan Chelsea Handleria."
Haluan sitä kovasti.
Ensikertalaisille sinkuille,
jotka haluavat saada tänään anaaliseksiä,
haluan, että teillä on strategia.
Valitkaa keskikokoinen tai pieni mies.
50 Centin kanssa se ei onnistu.
Jo Koyn ehkä, mutta ei 50 Centin.
Toinen anaaliseksin hyvä puoli on se,
että 90 prosentin varmuudella ei voi tulla raskaaksi.
Ihana todennäköisyys.
Eräs ystäväni hokee: "Chelsea, jos et hanki lasta,
kuolet yksin."
No, toivottavasti.
En kai minä nyt halua viedä viattomia lapsia mukanani.
Lapseni anelee kuolinvuoteellani: "Äiti, älä mene!"
Heti, kun saan lievimmänkin diagnoosin,
pyydän lempidiileriäni lopettamaan minut kuin hevosen navetan takana.
En aio viipyä kauempaa kuin on pakko.
Ihmiset luulevat, että vihaan lapsia. En vihaa.
Jos sellaisen haluaa, niin antaa mennä vaan. Onnea.
Ei kiinnosta. En vain halua niitä lähelleni.
Syy ei ole se, että vihaan lapsia.
Minusta koko lapsuus itsessään on niin loukkaavaa.
Olin niin vihainen, kun synnyin.
Muistan, kun synnyin.
Olin sairaalassa ponkaisemassa ulos äitini Pikachusta.
Muistan kirkkaat valot.
Sitten joku löi minua perseelle.
Mietin, onko tämä vittu todellista.
Sitten pääsin kotiin "perheeni" luo.
Siellä oli jo viisi lasta.
Katsoin vanhempiani ja mietin: "Kuka helvetti täällä on vastuussa?
Onko myötäjäisiä?
Millä helvetillä nousen sosiaalisesti tästä paskakasasta?"
Heti otti pannuun.
Katsoin lapsena The Brady Bunchia, kuten varmaan monet teistä.
Kuusi lasta, äiti, isä ja taloudenhoitaja Alice.
Mietin, missä helkkarissa meidän Alicemme on?
En voinut sietää perhettäni. En sietänyt kusipäistä isääni.
Sen tiesin heti.
Olin vauvan kehossa, mutta tunsin olevani nainen.
Halusin pistää yrityksen pystyyn. Jotain HoReCa-hommia.
Riitelimme isän kanssa alusta asti.
Emme siis ole samoilla linjoilla.
Ollessani noin seitsemän isäni sanoi: "Tyttö pitää viedä Disney Worldiin.
Siellä hän näkee, miten lasten kuuluu olla.
Jotain tuossa kakarassa on vialla."
Vanhempani veivät meidät Disney Worldiin, kun olin seitsemän.
Isäni oli käytettyjen autojen myyjä, joten ajoimme New Jerseystä Floridaan -
isäni sinivalkoisessa pedopakussa.
Ilman motelli- tai hotellivarauksia.
Isälläni se ei tullut edes mieleen.
Hän vain pysähtyi halvimman ja epäilyttävimmän hotellin kohdalla.
Pysähdyimme Holiday Inn Expressin kohdalla,
joka oli kylttinsä mukaan täynnä.
Isä hyppäsi autosta innokkaana.
Minä lähdin hänen peräänsä ja kysyin: "Hei, Stevie Wonder. Näitkö kyltin?
Idiootti."
Vanhempieni kyvyttömyys hämmästytti minua.
Disney World oli myös farssi.
Aikuisia miehiä hiiriasuissa.
Onko todellista?
Etsin jo seitsemän vanhana baaria.
Mielenkiintoisin asia, jonka näin,
oli seitsenvuotias poika.
Tytöt ja pojat kypsyvät eri tahtiin, joten poika saattoi olla pari kuukautta.
Hän makasi kasvot maassa,
potki ja parkui ja kiukutteli.
Muistan sen tunteen. Muistan, kuinka katsoin häntä kateellisena.
Ajattelin: "Ai, saammeko me tehdä noin? Juuri tuolta minusta tuntuu."
Palattuani kotiin pojan kiukuttelu kiinnosti minua kovasti.
Menin päiväkotiin tai ekaluokalle. Missä sitä nyt ollaan 7-vuotiaina.
Leikkikentällä oli poika nimeltä Aaron.
Palasin matkalta ja näin hänet nurkassa.
Hän istui leikkikentän nurkassa ja hoki:
"Voi vitun, vitun vittu.
Vittu, vittu, vittu. Paska, paska, paska."
Opettajamme rva Keenan seisoi häntä vastapäätä oikein lempeänä.
Hän oli hyvin ymmärtäväinen.
Menin heidän luokseen ja kysyin, mitä oikein tapahtuu.
Miksi Aaron saa puhua noin?
Opettaja vastasi: "Aaronilla on Touretten syndrooma."
Tuumasin: "Minäkin haluan sellaisen."
Isäni oli todella ankara minua kohtaan.
Hän pakotti minut lukemaan Anna Kareninan ollessani seitsemän.
Hän luuli, että se pitäisi minut poissa pahanteosta.
Muija tappoi itsensä hyppäämällä junan eteen,
koska hänellä ei ollut poikaystävää.
Isä pakotti lukemaan 1300-sivuisen Moby Dickin -
ollessani seitsemän ja tekemään siitä esitelmän.
Koulussa loruiltiin: "Tyyris tyllerö muurille kipusi."
Kysyin: "Mille muurille? Kiinan vai Berliinin?"
Menin kotiin isän luo.
Sanoin: "Tarvitsen tyhmempiä juttuja. En ymmärrä koulukavereita."
Lainasin kirjastosta kirjan Tourettesta. Luin sen 30 sekunnissa.
Ajattelin: "Kivoja piirteitä."
Kun tulin kotiin, sanoin, että minulla on Tourette.
Ja minä odotin. Istuin ruokapöydässä.
Isäni tuli kotiin "työpaikaltaan", jossa myi käytettyjä autoja,
jotka olivat pihallamme.
Isä tuli kotiin. Olin aivan täpinöissäni.
Odotin pöydässä varmaan 40 minuuttia harjoitellen uusia sanojani.
Isä istui minua vastapäätä.
Sanoin: "Haista vittu, vitun runkkari. Perse, pippeli. Ime munaa!"
Päätin litanian silmiäni siristellen.
"Minulla on pakkoliikkeitäkin, joten älä edes yritä."
Nukuin sinä yönä kuin vauva.
Kahdeksanvuotiaana mursin käteni.
Se oli tärkeä hetki elämässäni. Meillä oli mökki Martha's Vineyardilla.
Emme olleet rikkaita, vaikka siltä kuulostaa.
En tiedä, miten isä sai sen mökin. Varmaan varastamalla.
Mutta mursin käteni ja olin ulkona.
Kompastuin Muttley-koiraamme.
Kun mursin käteni, näin kuinka kyynärluu törrötti käsivarresta.
Veljeni Glen tuli ja nosti minut ylös.
Hän kysyi: "Oletko kunnossa?" Vastasin: "En usko. Tämä on tosi...
Onko vanhemmilla vakuutus? Mitä teemme?"
Hän vei minut vanhempiemme luokse.
Isä katsoi törröttävää luuta ja sanoi: "Siihen pitää laittaa kylmää."
Muistan, kuinka minulla napsahti.
Olin kahdeksan. Sanoin: "Minulla ei ole aikaa tähän pelleilyyn."
Katsoin äitiäni ja isääni ja sanoin:
"Kuka helvetti täällä on vastuussa?
Olette yhtä hyödyllisiä kuin tuhkakuppi moottoripyörässä.
Minun pitää päästä sairaalaan."
Lähdin sairaalaan veljeni kanssa.
Sain kipsin. Se oli jännittävää.
Pystyin uhkailemaan toisia sillä.
Kipsi jatkui tänne asti.
Tunsin olevani vahvempi kuin koskaan. Kuin gladiaattori.
Aloin uhkailla sisaruksiani, jotka olivat paljon vanhempia.
He olivat vain mielikseni, mutta se ei haitannut.
Tunsin olevani vallassa.
Muistan, kuinka järjestelin illallispöytää mökillämme.
Käskytin veljeäni. "Sinä istut siinä."
Sanoin isälleni: "Sinä menet kasvot seinää vasten.
Ja mieti tekojasi."
Istuin alas.
Mätkäisin kipsini suoraan Pikachuuni.
Se sattui aika lailla.
Sitten kipsi liukui pari senttiä alemmas. Mietin:
"Mikä tuo kohta on?"
Sinä iltana menin sänkyyn ja otin selvää, mikä se kohta oli.
Tulin kotiin syksyksi. Vietimme kesät saarella.
Palasin kotiin New Jerseyhin.
Olin juuri täyttämässä yhdeksän.
Paras ystäväni Jodi Repati sanoi:
"Meillä on pyjamabileet koulun alkamisen kunniaksi perjantaina.
Kaikki tulevat sinne. Saamme kaikki sen tunteen."
En tiennyt, mikä tunne se oli. Päätin ottaa selvää.
Minähän en dorkien jengiin joutuisi. Osaan olla cool.
Menin sisään, ja siellä oli joukko 8-vuotiaita tyttöjä -
kasvot alaspäin makuupusseissaan -
tekemässä näin...
Ajattelin: "Asiaa!"
En saanut tarpeekseni.
Tulin pyjamabileisiin 19.30,
enkä lopettanut ennen kuin kello oli 07.30,
kun Jodin äiti koputti olkapäälle ja sanoi:
"Kulta, sinun pitää lähteä."
Kun lähdin sieltä, otsassani oli hiertymiä.
Olin niin kuivunut hikoiltuani pyjamaani,
että anelin toisilta mehua.
Ja kun masturboi niin nuorena,
sitä ei edes ymmärrä.
Sitä vain ajattelee: "Tuntuu mahtavalta. Miksei kukaan kertonut tästä?"
Pikachuun ei kosketa suoraan.
Välissä pitää olla kangasta. Mitä paksumpaa, sen parempaa.
Se vaatii kitkaa.
Vakosametti tai farkku toimii hyvin.
Tai se, mikä on veneen alla. Peräsin.
Seinä toimii.
Nurkat ovat kovin himottavia.
Ja kun kukaan ei sano mitään tai käske lopettamaan,
sitä luulee, ettei kukaan tiedä, mitä teet.
Tein sitä koko ajan.
Minulla oli pyörässäni iso istuin. Nyt tiedämme, mitä varten ne olivat.
Pyörässä oli iso istuin.
Hoidin pieniä askareita luomani valeperheen kanssa.
Kuskasin heitä lacrosseen ja lentopalloon.
Minulla oli kaksi valelasta.
Lucas ja Siddiqa.
Kaksi eri isää, tietenkin.
Osuessani kuoppaan ajellessani -
hinkutin siinä puoli tuntia.
Naapuri soitti äidille: "Tyttäresi on ollut kuopassa -
olohuoneemme ikkunan edessä 45 minuuttia."
Äiti kysyi, missä olin. Vastasin: "Ruuhkassa."
Koulussa matikantunneilla oli pulpetit, joissa oli aukot.
Minulla oli pulpetissa kansio,
ja kansiossa viivain.
Otin viivaimen ja vedin kierroksen.
Kutsuin sitä kierrokseksi. Mietin aina, ehtisinkö.
Otin viivaimen ja... Tiedättekö?
Pystyin pysymään tarkkana.
En hikoillut ja huohottanut.
Tein sen aina kerran. Sitten laitoin viivaimen pois.
Masturboiminen lapsena on samanlaista kuin aikuisena.
Kun laukeaa, itseinho ja häpeä iskee.
"Älä enää koske minuun."
Puoli tuntia myöhemmin on valmis uuteen kierrokseen.
Ajattelin, että yksi kerta riittäisi, mutta en voinut vastustaa.
Otin viivaimen esiin ja sekosin täysin.
Tunnin lopuksi opettaja kysyi,
paljonko on seitsemän kertaa seitsemän. Huusin: "49!"
Se oli nöyryyttävää aikaa elämässäni, enkä edes tajunnut sitä.
Vietimme kiitospäivää perheeni kanssa,
eli kuuden veljeni ja siskoni, vanhempieni ja isovanhempieni kanssa.
Jos on nuorin kuudesta lapsesta, kukaan ei kunnioita.
Mielipidettäni ei kunnioitettu kansainvälisen politiikan saralla,
eikä minkään muunkaan.
Kiitospäivä on yleensä aivan helvetin tylsä.
Niinpä otin kauhan keittiöstä.
Toivoin, etten joudu käyttämään sitä.
Toivoin, etten joudu turvautumaan kauhalla masturbointiin kiitospäivänä.
Toivoin, että keskustelutaitoani kunnioitettaisiin niin,
etten joutuisi runkkaamaan -
kesken juhlapyhän, josta emme tiedä mitään.
Istuin alas ruokapöytään -
ja työnsin kauhan reiden alle.
Ajattelin: "Pysy tarkkana. Kukaan ei tiedä, mistä on kyse."
En tiedä, mitä sen jälkeen tapahtui.
En tiedä, sammuinko vai...
En tiedä, mitä tapahtui.
Muistan heränneeni äitini ääneen.
Äitini oli kiltti ja eurooppalainen.
Täydellinen vastakohtani.
Hän sanoi: "Chelsea. Sinun pitää avata silmäsi."
Sillä hetkellä tajusin, että se on ohi.
Potkaisin kauhan kauemmas itsestäni.
"Mene pois, senkin raiskaaja."
Avasin silmäni -
ja näin koko perheeni.
Päät kumartuneina.
He katsoivat alas häpeissään.
Isoisäni hieroi isäni selkää:
"Olen pahoillani, että tyttäresi on pikkuhuora."
Äitini sanoi: "Kultaseni, tuo on sellaista,
mitä tehdään oman huoneen rauhassa."
Ja ajattelin vain:
"Ole hiljaa!"
Veljeni Roy nousi seisomaan ja sanoi: "Hän tekee sitä koko ajan!"
Elämäni nöyryyttävin päivä.
En masturboinut -
enkä koskenut vaginaani ennen kuin täytin 40.
Tamponiakin laittaessa käytin aina asetinta.
"Pysy kaukana minusta. Tiedät ongelmia."
Kun olin 10-vuotias, äitini kertoi, että olimme lähdössä lennolle -
New Jerseystä Kaliforniaan isovanhempieni luo.
Ajattelin, että lentäminen olisi kuin Lemmenlaivassa.
Kaikki oli niin romantisoitua. En malttanut odottaa.
Minulla oli Smurffiina-matkalaukku ja pikkukorkokengät.
Lensin kahden siskoni kanssa Kaliforniaan New Jerseystä.
Nousimme koneeseen. Kävelin ykkösluokan ohi.
Pysähdyn ja ajattelin: "Tämä taitaa olla minun ryhmäni."
Äitini käski mennä lentokoneen takaosaan.
Hän selitti hitaasti, että perheessämme oli kuusi lasta,
eikä meillä olisi koskaan varaa ykkösluokkaan.
Ajattelin: "Puhu vain omasta puolestasi."
Palasin matkalta motivoituneempana kuin koskaan aiemmin.
Ajattelin: "Paskat tästä perheestä.
Kasvatitte minut, tietenkin, mutta minun on päästä teistä eroon.
Emme ole samoilla linjoilla, jos turistiluokka käy."
Olin kymmenen. Olimme menossa kesäksi saarelle.
Mietin, mitä voisin tehdä. Miten perustan yrityksen?
Olin yritteliäs, mutta minulla ei ollut ideoita.
Päätin perustaa limukojun, mutta voittomarginaali ei riittänyt.
Päätin avata limuviinakojun kymmenvuotiaana.
Tarjosin giniä, viskiä ja tequilaa.
Jonkun piti vain avata limsapullot.
Siskoni oli toipuva mormoni, joten hän ei käynyt.
Ajattelin: "Mene sinäkin vittuun. Olemme ihan erilaisia."
Kuljeskelin naapurustossa ja kartoitin aluetta.
Esittelin itseni joka vuokratalolle:
"Hei, nimeni on Chelsea Handler. Olen kymmenen vuotta vanha.
Avaan limukojun ja tarvitsen liikekumppanin.
Olisiko täällä muita 10-vuotiaita, joiden kanssa leikkiä?"
Eräs perhe sanoi, että heillä on 10-vuotias Nelson.
He lähettivät Nelsonin alas, ja aloin heti manipuloida häntä.
"Osaatko tehdä viskisoodan? Mennäänpä sitten."
Nelson ja minä tienasimme 79 dollaria -
ensimmäisenä päivänä limuviinakojullamme 10-vuotiaina.
Se oli iso juttu.
Todella iso.
Ensimmäisen viikon päätteeksi olimme ansainneet 359 dollaria -
myymällä limuviinaa vanhemmille ja yli 10-vuotiaille.
Minulla oli kyllä standardit.
Se oli uskomaton summa kahdelle 10-vuotiaalle.
Laskin rahat ja haistelin niitä.
Minulla oli sikarirasia,
jonka teippasin kiinni, jottei isäni varastaisi minulta.
Kun olin viikon lopussa ansainnut 359 dollaria,
annoin Nelsonille provikan,
joka oli 3,59 dollaria.
Hän oli onnesta soikea.
Sanoin, että jos jatkat kanssani, opetan sinulle kaiken.
Nelson sanoi: "Tämä raha vastaa kolmea pudonnutta hammasta viikossa."
Silloin tajusin olevani liian kypsä 10-vuotiaille.
Olin liian kova nainen. Täytyi lähteä omille teilleni.
Kehonikin alkoi muuttua.
Nuppuni puhkesivat kukkaan.
Tiesin, että oli aika viedä kroppa pois kadulta.
Mietin, mitä muuta voisin tehdä.
Voisin hoitaa lapsia.
Lapsenvahdeilta ei vaadita mitään.
Kymmenenvuotias voi hyvin vahtia neljävuotiasta. Ei ketään kiinnosta.
Päätin vaihtaa yritysmallia.
Soitin jokaiseen hotelliin Edgartownissa.
Sanoin: "Hei, olen Chelsea Handler.
Tiedän, että pari viikkoa sitten olin 10, mutta nyt olen 15.
Voin vahtia jopa kolmea lasta kerralla,
jos vieraanne tarvitsevat lastenvahtia nopealla aikataululla.
Lähettäkää heidät luokseni. Olen hyvin kokenut."
Vietin sen kesän vahtien 14-vuotiasta poikaa.
Jeremyä.
Jeremy oli kirjolla ennen kuin kirjosta edes tiedettiin.
Minä tiesin, että poika oli outo, koska meillä klikkasi.
Vanhemmat halusivat pojasta eroon.
"Minä hoidan Jeremyn. Menkää te vain ulos."
Bisnekseni alkoi ottaa tuulta alleen, ja pian sain kolme asiakasta.
Vahdin kolmea tyttöä Brooklinestä Massachusetssistä.
Kolme sisarusta. Vahdin heitä aamukuudesta kymmeneen.
Sitten minulla oli tauko,
kunnes jouduin vahtimaan Jeremyä joka ilta.
Olin hyvin vakavissani yritykseni suhteen 11-vuotiaana.
Olin hyvin itsevarma.
Pidin sitä voimaannuttavana.
Perustin yrityksen ja tienaan. Ansaitsen tauon.
Menin joka päivä leipomoon -
Edgartownin pääkadulla, ja otin bagelin, Twix-patukan ja Spriten.
Haukkasin bagelia, Twixiä ja hörppäsin.
Se oli aivan hykerryttävän upea kokemus.
Ajattelin, että paskat masturboinnista. Tämä on kunnon yrittäjien juttu.
Lounastauot omassa rauhassa, koska ollaan niin poikki.
Leipomossa oli tiskillä tyttö, ja hänen nimensä oli Martha McIntosh.
Kuvitelkaa Amy Winehouse 11-vuotiaana.
Isoksi tupeerattu tukka ja paksua mustaa kajalia.
Ihastuin häneen välittömästi.
Hän oli nähnyt asioita, jotka minäkin halusin nähdä.
En ollut koskaan tavannut ketään nopeampaa kuin minä.
Menin joka päivä liikkeeseen ja toljotin Marthaa.
Lopulta eräänä päivänä hän kutsui minut kotiinsa.
"Haluatko tulla kylään, kun pääsen töistä?"
"Ehdottomasti."
Menin Martha McIntoshin luo.
Kävelimme hänen vanhempiensa ohi. He polttivat pilveä kuistilla.
Ajattelin, että minäkin tarvitsen tuollaiset vanhemmat.
Menimme Marthan huoneeseen. Hän ojensi minulle oluen.
Hän kysyi, juonko. Vastasin kyllä.
"Olen 11. Antaa palaa."
Seuraavana päivänä hän antoi minulle tupakin.
Camel Light -tupakan.
Hän antoi oluen.
Join sen.
Hän ojensi tupakan ja kysyi, poltanko.
Sanoin:
"Olen synnytyslaitokselta asti odottanut,
että joku tarjoaa minulle röökin.
Todellakin poltan. Mitä muuta on tarjolla?"
Aloin käydä Marthan luona joka päivä vuorojeni välissä.
Olin lopen uupunut, olinhan lapsityövoimaa.
Menin Marthan luo. Ensimmäisen viikon perjantaina -
istuin siellä polttamassa ja juomassa olutta.
Tunsin viimeinkin olevani elossa.
Ajattelin, että viimeinkin sain liittolaisen.
Sitten Martha kysyi, haluanko mennä kaappiin ja ottaa housut pois.
Vastasin, että todellakin. Mitä seuraavaksi?
Menimme Martha McIntoshin kaappiin.
Vedin housut alas,
ja Martha nuoli minua vartin verran.
En voinut uskoa onneani.
Olin aivan hämilläni.
Istuin siinä, hörpin olutta ja röökasin. Olo oli kuin Matthew McConaugheylla.
Rakastin Marthaa. Olimme niin läheisiä.
Kävin siellä joka päivä.
Hän nuoli minua. Se oli mahtavaa.
Kun tulin kotiin, siskoni, neitsyt, sanoi:
"Aina, kun tulet Marthan luota, haiset viinalta ja tupakilta.
Mitä ihmettä siellä tapahtuu?"
Sanoin: "Voi, sitä sinä et koskaan saa tietää."
Sisko kieli isälle.
Hän sanoi: "Aina, kun Chelsea tulee Marthan luota,
hän haisee viinalle ja tupakille."
Isä sanoi: "Chelsea vaikuttaa onnellisemmalta."
Kävin Marthan luona joka päivä.
Kesä loppui, ja olimme hänen kaapissaan.
Hän nuoli minua.
Join siinä oluttani ja polttelin,
kun Martha nosti päänsä ja sanoi: "Se on sinun vuorosi nyt."
Katsoin ympärilleni.
Onko täällä joku muukin? Kenelle oikein puhut?
Mitä?
Tajusin, mitä oli tekeillä. Oli tekeillä vaihto.
Minun piti tehdä päätös sinä päivänä. Tumppasin röökin ja vedin housuni ylös.
Sanoin: "Oli kiva tavata, Martha. Onnea matkaan.
Minun vuoroni ei tule koskaan."
Tuntui kylmältä jättää ensimmäinen rakastajani sillä lailla.
Hän halusi vastavuoroisuutta.
Muistan, kuinka lähdin ja palasin New Jerseyhin.
Ajattelin Marthaa. Toivoin, että hän oli kunnossa eikä tapa itseään.
Kun palasin seuraavana kesänä,
menin leipomoon tarkistamaan vastuullisen ex-rakastajan tavoin,
onko ensimmäinen rakastajani kunnossa.
Näin hänet tiskin toisella puolella, tai mikä se nyt on.
Lihanleikkuri.
Näin, että Marthalle oli talven aikana laitettu hammasraudat.
Ajattelin selvinneeni hänestä täpärästi.
"Kiitos ei."
Suhde yhdistettynä yrittämiseen sai minut tuntemaan oloni naiselliseksi.
Olin vasta 13-vuotias.
Seuraavana kesänä olin 13.
Saatoin keskittyä yritykseeni, kun ei ollut rakastajaa.
Olin säästänyt yli 7800 dollaria ollessani 13-vuotias.
Palasin kotiin 13-vuotiaana tyttönä.
Äitini ilmoitti, että lennämme Kaliforniaan isovanhempieni luokse.
Isoisäni oli sairas.
Sillä kerralla matkustin kahden idioottiveljeni kanssa.
Sanoin äidille: "Älä murehdi lipustani. Minä hoidan sen tällä kertaa."
Menin matkavälittäjän luo ja ostin ensimmäisen ykkösluokan lippuni.
Timanttista!
Enkä kertonut kenellekään, koska en malttanut odottaa,
että näkisin veljieni ilmeet.
Se oli kuin jouluaatto.
En malttanut odottaa, että näkisin heidän ilmeensä.
Nousimme koneeseen.
Etsin paikkani.
Minulla oli uusi matkalaukku ja pienet korkkarit jalassa.
Laitoin pikkulaukkuni yläkaappiin,
etsin paikkani, istuin alas ja katsoin veljiäni Royta ja Gleniä -
ja sanoin: "Nähdään perillä, kusipäät."
Se oli upeaa.
Tunnin päästä veljeni tulivat ykkösluokkaan.
En tiedä, miten he pääsivät verhon ohi.
Istuin siellä juomassa samppanjaa. Juhlin.
Yhtäkkiä näin heidän kasvonsa.
He pönöttivät siinä kuin mitkäkin pölvästit.
He sanoivat: "Et saa tehdä noin." Kysyin: "Ai mitä en saa?"
"Et voi ostaa ykkösluokan lippua antamatta sitä äidille tai meille."
Kysyin: "Anteeksi, kuinka vanhoja te olette?"
Veljeni Glen vastasi: "Olen 23."
Veljeni Roy sanoi: "Olen 24."
"Olette siis yhteensä 47 vuotta,
ja olen saanut enemmän pillua kuin te kaksi yhteensä.
Menkää takaisin perälle, ja nähdään, kun laskeudutaan."
Tuon takia minulla ei ole tytärtä.
En halua kiimaista 11-vuotiasta,
joka haluaa oraaliseksiä vartin välein ja vaatii saada lentää ykkösluokassa.
En tarvitse sellaista.
Yksikään pelastuskoira ei vaadi mukaan terapiaan -
tai kritisoi paskaa käytöstä.
Käytän huumeita aktiivisesti.
Jos minulla olisi lapsia ja he pääsisivät käsiksi huumelaatikkooni,
se olisi aika huono homma.
Jos koirat löytävät huumelaatikon, se ei ole yhtä huono homma.
Ne selviävät.
Pahin juttu, mikä koiralle voi käydä huumeiden kanssa,
ei ole yhtä paha kuin se, ettei koiraa olisi otettu ollenkaan.
Kun koirani, Bert ja Bernice, saivat huumeita,
he ovat jo poismenneet, mutta ei huumeiden takia.
Ne olivat viimeiset koirat, jotka saivat huumeita.
Tämä oli pandemian alussa.
Sisareni Simone ehdotti, että lähtisimme Maineen kesän ajaksi.
Hän sanoi: "Lähdetään Maineen. Siellä on paljon vähemmän väkeä.
Vuokraamme ison talon. Saamme olla rauhassa.
Ei tarvitse muistaa pitää turvaväliä,
ja täällä on helvetin ärsyttävää.
Mennään. Lähetän linkkejä taloista. Varoitan, että ne ovat vanhoja.
Näyttävät olevan vuosisadan vaihteesta."
Klikkasin linkkiä ja mietin, minkä vuosisadan vaihteesta.
Paikat näyttivät plantaaseilta.
"Se on hyvin republikaanista aluetta.
Se on itse asiassa republikaaninen erillisalue."
Ajattelin, että kiva. Mennään.
Mikään ei kutkuta yhtä paljon kuin republikaanien ahdistelu.
Ei sitten mikään.
"Mennään. Panen kaikkia mustia ja aasialaisia kavereitani.
Harrastamme anaaliseksiä nurmella päivät pitkät -
lippua tervehtien."
Minulla oli silloin vientiä.
Se oli aikaa, kun Andrew Cuomo oli framilla.
Haluan viedä teidät takaisin aikaan, kun televisiossa karjui joka aamu -
punainen lihapullaleipä -
sylki roiskuen: "Pitäkää maskeja!"
Halusin olla hänen maskinsa. Olin ihastunut häneen.
Kaipasimme kunnon johtajaa. Halusin olla hänen kanssaan.
Halusin olla New Yorkin ensimmäinen nainen.
Tylsä neitsytsiskoni sanoi:
"Sinusta ei koskaan tule poliitikon vaimoa. Olet riskitekijä."
Pöyristyin.
Kaikki olivat ihastuneita Cuomoon. Naiset olivat lääpällään häneen.
Yhtäkkiä halusin kilpailla. Korona toi esiin huonoimmat puolemme.
Ajattelin, että nuo pitää päihittää. Olen julkkis. Keksin jotain.
Käskin tiedottajaani hankkimaan minut The View -ohjelmaan.
Tiedottaja suostui.
Pääsin haastateltavaksi Zoomin kautta.
Olin Zoomissa Whoopin ja Joy Beharin kanssa.
Minulta kyseltiin karanteenista. Lässytin jotain vastaukseksi.
Aivan lopussa sanoin: "En halua lopettaa puhelua -
ennen kuin sanon, että haluan New Yorkin kuvernöörin penetroivan minut."
Joy Behar voivotteli, johon vastasin: "Turpa tukkoon, Joy.
En kaipaa palautetta."
Tiesin, että jotain tapahtuisi, kun laitoin sen eetteriin.
Poistuin Zoomista. Katsoin koiriani ja sanoin: "Nyt me odotamme."
Kolme päivää kului. Sitten puhelimeni soi.
Numero oli tuntematon, joten en vastannut.
Viesti oli uskomaton.
Viesti kuului: "Päivää, neiti Handler. Tässä on Andrew Cuomo.
C-U-O-M-O.
Pikkulintu kertoi, että joku on ihastunut minuun.
Haluaisin perehtyä asiaan tarkemmin. Numeroni on 917..."
Sitten hän sanoi: "Ciao."
Pitelin vaginaani taivastellen.
En edes kuunnellut viestiä loppuun,
kun olin jo autossani matkalla parhaan ystäväni luo.
Hän oli ikkunassa ja minä ulkopuolella -
koronan ja turvavälin takia.
Soitin hänelle ääniviestin kuin John Cusack Loistokaverissa.
"Minä panen kohta kuvernööriä! Kuvernööri haluaa panna minua!
Minusta tulee New Yorkin ensimmäinen nainen!"
Se oli mahtavaa.
Cuomo soitti ja juttelimme 45 minuuttia.
Jutusta oli tulossa vakavaa.
Sitten esitin idean. "Olen ehkä tulossa Maineen kesäksi.
Voisin ehkä piipahtaa kuvernöörin kartanolla.
Voimme nauttia koronaystävällisen illallisen anaaliseksillä.
Mistä vain tykkäät."
Cuomo oli hyvin kiinnostunut, joten kysyin, miten toimia.
Pitääkö olla karanteenissa ennen treffejä?
Hän viis veisasi karanteenista.
Siinäpä mielenkiintoinen käänne.
Kuvernöörin paneminen alkoi vaikuttaa todennäköiseltä.
Kaikki puhuivat Nännigatesta.
Ihmiset miettivät, onko Cuomolla nännilävistys.
Tiesin, ettei ollut.
Hän oli 64-vuotias valkoinen mies.
Ei hänellä ole munaa sellaiseen.
Olin kuitenkin utelias nännien suhteen,
joten katselin hänen kuviaan Instagramissa.
Jotain erikoista niissä nänneissä oli.
Ne osoittivat etelään.
En ole koskaan kohdannut sellaista.
Isosiskoni sanoi: "Tee se takaapäin. Se on turvallisempaa.
On pandemia. Et joudu katselemaan nännejä.
Sinun on pakko." Minua alkoi jännittää.
Sisko kysyi: "Oletko isänmaallinen vai et?"
Sanoin: "Haluan olla, mutta se on vain tosi iso juttu."
Menimme siis Maineen. Tekstailin Cuomolle.
Olin perheeni ja ystävieni kanssa.
Meillä oli iso talo rannalla. En tiedä, milloin se oli rakennettu.
Tekstailin Cuomolle kuvia itsestäni melontalaudalla.
Ja yhtäkkiä hän lakkasi vastaamasta.
Pari ensimmäistä päivää yritin uskotella, ettei se ole ohi.
Ajattelin, että Cuomolla on varmaan kiire.
Kolmantena päivänä sanoin siskoilleni Shoshannalle ja Simonelle,
että en ole kuullut Andrew Cuomosta Maineen saapumisen jälkeen.
Neitsytsiskoni sanoi: "Minähän sanoin. Hän ei voi panna sinua. Ymmärrätkö?
Joku kansliassa sai kuulla sutinastanne ja päätti laittaa sille stopin.
Cuomo ei voi käskeä kansaa pitämään kahden metrin turvaväliä -
ja sitten nussia yhtä maailman kovaäänisimmistä ihmisistä.
Ei sellainen käy."
Toinen siskoni kehotti tekstaamaan.
Olin seuraavana aamuna ulkona bikineissä. Ajoin Vespalla.
Minulla oli maski, kypärä ja aurinkovoidetta.
Halusin osoittaa olevani turvassa.
Viime hetkellä vedin paidan alas. Olin yläosattomissa,
ja veljeni Roy otti kuvan.
Siskoni Simone tuli ulos ja kysyi: "Mitä helvettiä teet? Tuo on veljesi!"
Siinä vaiheessa olin epätoivoinen.
Tiesin saaneeni pakit, mutta olin epätoivoinen.
Lisäksi ajatus siitä, että Chelsea Handlerin nakukuva -
välittyisi Andrew Cuomon puhelimen tai tabletin kautta -
kansalliselle TV-ruudulle koronatiedotuksen aikana,
oli aivan valtavan ilahduttava.
Halusin antaa kansalle lahjan.
Kun tajusin, ettemme panisi, lannistuin tyystin.
Sinkkuja pelotti koronan aikaan.
"Entä jos en enää koskaan saa seksiä?"
Sitten tuntui kamalalta, että en ollut ottanut koiriani mukaan Maineen.
Istuin sisarusteni seurassa.
"Olen todella masentunut. Sain pakit, eivätkä koirat ole mukana.
En tiedä, miten tuon koirat tänne. Lennättäminen olisi leväperäistä."
Veljeni Roy ehdotti junaa.
Siskoni Simone sanoi: "Älä välitä. Keksimme jotain."
Parikymmentä minuuttia myöhemmin hän sanoi:
"Löysin pariskunnan, joka tuo koirasi Maineen.
He ovat perillä 48 tunnin päästä."
Mietin, onko se edes mahdollista. En tiennyt, onnistuisiko se,
mutta kun asiat sujuvat, en ryhdy kyselemään turhia.
Hieno juttu.
Se oli maanantai-ilta klo 19.15.
Keskiviikkoiltana klo 19.30 -
pariskunta ajoi talon pihaan -
ja Bert ja Bernice kampesivat ulos pakettiautosta.
Olin kiitollinen.
Kaikki koiranomistajat täällä tietävät, miten kiitollinen olin.
Juoksin sisään taloon.
Veljeni oli keittiössä.
Nappasin pari cocktail-lasia ja pullon vodkaa -
ja aloin tehdä kiitosdrinkkejä.
Veljeni Roy kysyi, kenelle drinkit ovat.
"Pariskunnalle, joka toi koirat. Se on kiitoscocktail."
Hän sanoi: "Älä tee enempää kuin yhdet."
Kysyin, mikä häntä riivasi.
Hän sanoi: "Kuule, Chelsea.
Sellainen ihminen, joka ajaa Kaliforniasta -
Maineen -
kahdessa vuorokaudessa on amfetamiinipäissään.
Vein heille juomat ja kiitin.
Mies sanoi: "Emme voi juoda kuin yhdet. Meidän pitää ehtiä Floridaan keskiyöksi."
Seuraavan parin päivän ajan koirat haahuilivat miten sattuu.
Kompastelivat melontalautoihin ja loukkasivat päänsä.
Täysin lötköinä.
Katsoin niitä ja mietin, mikä murujani oikein vaivaa.
Veljeni Roy kysyi: "Mikä koiriasi vaivaa?"
Bert oli kävellyt samaa puuta päin kolme kertaa.
"Mikäkö koiria vaivaa?
Lähetit ne suuren nopeuden -
metamfetamiinirallille maan halki,
koska kuvernööri ei pannut sinua maailmanlaajuisen pandemian aikana.
Ne yrittävät vieroittua metamfetamiinista. Se niitä vaivaa.
Onneksi et koskaan saanut oikeaa lasta."
Sanoin: "Olen kyllästynyt siihen, että kasvatustaitojani kritisoidaan.
Yritä itse kasvattaa kaksi koiraa yhdellä palkalla."
Sain tekstarin Barbara Bushilta.
Entisen presidentti Bushin tyttäret Jenna ja Barbara ovat ystäviäni.
Tapasin heidät Vuoden naiset -palkintogaalassa -
vuosia sitten New Yorkissa.
Olin kahden siskoni kanssa. He olivat siskoja.
Ystävystyimme sen takia. Kutsun heitä "systereiksi".
On helpompaa kutsua naisia siskoiksi, niin ei tarvitsee muistaa nimiä.
Sain viestin Barbara Bushilta: "Kuulin, että olet Biddeford Poolissa."
Se oli republikaanialue Mainessa, jossa olin.
"Olemme ihan nurkan takana. Haluamme tulla moikkaamaan."
Sanoin, että tulkaa ihmeessä.
Näin Barbara Bushin pihatiellä.
Talossa oli jyrkkä pihatie.
Näin hänen tulevan kahden salaisen palvelun miehen kanssa.
Sitten näin entisen ensimmäisen naisen, Laura Bushin.
Ajattelin, että tässä on ihan liikaa republikaaneja.
Onneksi oli pandemia. Muistutin turvavälistä.
Kiertelimme taloa. Vein heidät parvekkeelle.
Katselimme merta talon terassilla.
Laura Bushilla oli hymykuopat. Pidän niistä kovasti.
Hymykuopat ovat mielestäni viattomuuden merkki.
Olisin surkea valamies.
Perustaisin mielipiteeni ihmisten ulkonäköön ja hymykuoppiin.
Veljeni Roy marssi terassille.
Hän huomasi Laura Bushin ja sanoi: "Näytät tutulta."
Kun he olivat lähdössä, sanoin ystävälleni Barbara Bushille:
"Pidämme aamuisin ulkona Pilates-sessioita, tule sinäkin."
Hän oli tuolloin vastanainut. Hän vastasi, että he tulevat pilatekseen.
He tulivat sitten joka aamu.
Kaikki puhuivat silloin pickleballista.
Syytän koronaa siitä.
Ennen koronaa ei tarvinnut kuulla pickleballista.
Ei sitä voi ottaa tosissaan.
Kun ihmiset jauhavat siitä...
Eihän se ole edes urheilua.
Joten älkää jauhako siitä.
Enemmän kaloreita palaisi tunkemalla suolakurkun perseeseen -
kuin pelaamalla pickleballia.
Pickleball ja Burning Man. En halua kuulla niistä.
En aio mennä sinne.
Burning Man on festari, jossa rikkaat yrittävät jakaa.
Kaikki puhuivat pickleballista.
Barbara Bush sanoi: "Pidetään pickleball-turnaus Kennebunkportissa.
Handlerit Busheja vastaan."
Sanoin: "Voi, systeri. Söpö ajatus, mutta ei. En tule Kennebunkportiin.
En halua tulla nähdyksi isäsi kanssa.
En voi luottaa itseeni isäsi seurassa.
Möläyttelen asioita.
Yllätyn niistä yhtä paljon kuin kaikki muutkin.
En tiedä, milloin raivostun jollekulle.
Silloin minäkin pelkään sen ihmisen puolesta.
En halua tehdä sitä jonkun tontilla.
En halua olla ilkeä isällesi tai haastaa häntä ties mistä."
Barbara sanoi: "Älä huoli. Varmistan, että isi on silloin hierojalla."
Sanoin: "Älä kutsu häntä isiksi. Hän ei ole minun isini."
Sanoin, ettemme lähde. Neitsytsiskoni sanoi:
"Älä riistä tätä tilaisuutta meiltä. Haluamme mennä Kennebunkportiin.
Et saa viedä tätä tilaisuutta meiltä typerien mielipiteidesi takia.
Ota huumeita ja vaienna persoonallisuutesi."
Toinen siskoni sanoi: "Ota kaksi. Hän on oikeassa."
Veljeni Roy sanoi: "Neljä huumeleivosta rauhoittaa hänet.
Niiden jälkeen hän on käytännössä mykkä."
Otin siis neljästi 40 milligrammaa THC:tä selvitäkseni Kennebunkportiin.
Ja minä... Se ei edes...
Ymmärrän, että kaikki eivät pidä huumeista, mutta minä pidän.
Tajuamme toisiamme. Tulemme hienosti toimeen.
Saan liikaa etua, jos olen selvänä.
Otin siis 40 milligrammaa THC:tä.
Saavuimme Kennebunkportiin.
Olimme pelikentällä. Minulla oli visiiri ja shortsit.
Näytin rekkalesbolta.
Olin sekaisin kuin seinäkello. Päässä isot aurinkolasit.
Olimme pelikentällä.
En tehnyt mitään, koska pickleballissa ei tarvitse.
Siinä vain seistään.
Ehdimme olla kentällä vajaat 30 sekuntia,
kun kuulin Yhdysvaltain entisen presidentin äänen.
"Koomikkonainen on kuulemma paikalla."
Olin aivan seipäässä.
Ajattelin: "Voi ei. Eikö isin pitänyt olla hierojalla?"
Katsoin sitä siskoa, johon saatoin luottaa.
Hän katsoi minua: "Se on hän. Turpa kiinni. Älä puhu."
Olin kauhuissani.
Näin, kuinka George W. Bush lähestyi minua kädet levällään.
Hän sanoi: "Tule tänne!" Minä sanoin: "Mene kauemmas!
Nyt on pandemia. Pysy kaukana!"
Bush oli ihmeissään. Sanoin: "Pandemia.
Täällä helkkarin rakkauskuplassa siitä ei ehkä ole kuultu."
Veljeni Roy tuli pois kentältä,
katsoi entistä presidenttiä ja sanoi: "Näytät tosi tutulta."
Todella noloa.
Bush halusi esitellä taidekokoelmaansa. Hän sanoi olevansa maalari.
Sanoin: "Tiedän, mutta en halua lähteä mukaasi."
Olin aivan seis.
Halusin vain, että se loppuu.
Bush otti minut käsikynkkään ja sanoi: "Tule vain. Mitä sinä pelkäät?"
Barbara Bush sanoi: "Mene vain isin mukaan, systeri."
"Älä kutsu häntä isiksi, saatana!"
Menimme sisälle taloon. Olimme kahden.
Mietin: "Miksi näin tapahtuu? Miksi tämä iltapäivä on niin pitkä?
Milloin tämä oikein loppuu?"
Bush näytti ensimmäisen taulunsa. Minä en ymmärrä taidetta.
Olen moukka. En koe edes tarvetta esittää ymmärtäväni taidetta.
En ole sellainen ihminen. En välitä.
Ihan kiva, että taide on olemassa.
Se on kuin pussilakana.
Kiva, että sellainen on. En kaipaa taustatarinaa.
Ei se oikein kiinnosta.
Katsoin ensimmäistä maalausta. Yritin keksiä jotain järkevää sanottavaa -
maalauksesta.
Bush sanoi: "Ota aurinkolasit pois. Näet maalauksen paremmin."
Sanoin hyvin suoraan:
"Herra presidentti, olen pilvessä.
Kerron sen teille kunnioituksesta virkaa kohtaan."
Hän nauroi.
Vastasin: "Kyllä olen."
Menimme ylös.
Porrastasanteita oli kolme.
Maalaukset olivat tasanteilla tai portaikossa.
Kun pääsimme viimeisen kohdalle, minun oli pakko keksiä jotain sanottavaa.
Tuijotin maalausta ja sanoin: "Maali on tosi -
paksua."
Siskoni Simoni huudahti: "No niin! Aika mennä!"
Hän oli portaiden juurella, koska oli seurannut minua.
Ajattelin, että onneksi hän ei jättänyt minua yksin.
Halusin pois senkin takia, etten ottaisi Dick Cheneyltä suihin.
Mietin, mitähän seuraavaksi tapahtuu.
Ennen lähtöäni pyysin saada ottaa Bushin kanssa kuvan.
Hän suostui.
Otin selfien George W. Bushin kanssa.
Juoksin alakertaan, nousin autoon sisarusteni kanssa -
ja lähetin kuvan Andrew Cuomolle.
Sanoin: "Presidentille kyllä kelpaan, mutta en kuvernöörille."
Puoli vuotta myöhemmin paljastui, että Andrew Cuomo oli ahdistelija,
joka oli ahdistellut kaikkia työpaikallaan.
Tietenkin hän oli ahdistelija.
Hän ahdisteli meitä kaikkia joka aamu televisiossa.
Nautin siitä. Sitten neitsytsiskoni soitti.
"Mielenkiintoista, miten aina selviät noista tilanteista.
Jos olisit seurustellut Cuomon kanssa, sinut olisi canceloitu."
Sanoin: "Kuulostat pettyneeltä."
Hän sanoi: "Mieti niitä hetkiä, kun olet pelastunut täpärästi.
Ihan kuin äitivainajamme olisi taivaassa -
suojelemassa sinua ja varmistamassa, että et pilaa elämääsi.
Muistatko Martha McIntoshin, kun hän sai hammasraudat?
Selvisit siitäkin täpärästi.
Tämä on sama juttu. Selvisit täpärästi.
Et päättänyt sitä itse, niin vain kävi."
Sanoin: "Mielenkiintoinen näkökulma.
Niinkö ajattelet äitimme viettävän aikansa taivaassa?
Hänkö estää minua saamasta munaa?"
Siskoni sanoi: "Mieti Bill Cosbya."
Olin unohtanut Bill Cosbyn.
Esiinnyin parikymppisenä Borgata Casinolla Atlantic Cityssä.
Bill Cosby esiintyi.
Vedin kaksi keikkaa.
Ensimmäisen keikan jälkeen kasinon johtaja tuli luokseni ja sanoi:
"Bill Cosby haluaa tavata sinut huoneessansa klo 15.00."
Sanoin tulevani.
Mukanani oli turvamies ja mies, joka oli lämppärini.
Kävelimme Bill Cosbyn huoneen luo. Kello oli 14.50.
Olen aina etuajassa, koska minua ei haettu koulusta.
Koputin oveen tasan kolmelta, ja Bill Cosby avasi oven.
Palvoin Bill Cosbya lapsena.
Halusin, että isäni olisi ammattimaisempi kuten Bill Cosby.
Halusin, että isälläni olisi ollut gynekologin vastaanotto kellarissa.
Pyöröovi keittiössä ja puhdas villapaita päällä.
Isäni ei koskaan ollut niin sinnikäs, että olisi valmistunut gynekologiksi.
Hän olisi ollut pikemminkin kotikutoinen gynekologi.
Halusin olla osa sitä perhettä.
Halusin Rudyn ja Vanessan siskoksi.
Halusin panna veljeäni Theoa.
Sitä halusin itselleni.
Bill Cosby halusi tavata minut. Hän tunsi minut.
Tiedättekö, kuinka tärkeää se oli sen ikäiselle?
Emme tienneet Bill Cosbystä mitään, mitä tiedämme nyt.
En malttanut odottaa, että hän avaa oven. Hän hymyili kuin Hangon keksi.
Hän avasi oven. Katsoimme toisiamme.
Minä hyppäsin hänen syliinsä.
Se tuntui kuin olisin tullut kotiin.
Pitelimme toisiamme muutaman tovin.
Lopulta hän päästi irti.
Sitten ovi aukeni ja paljastui, että seurassani oli kaksi miestä,
joita hän ei ollut nähnyt.
Hänen kasvonsa vääntyivät hymystä murjotukseen.
Silloin en tiennyt, mitä se tarkoitti.
Nyt tiedän, että Cosby mietti, riittävätkö tyrmäystipat kaikille.
Menimme Bill Cosbyn huoneeseen.
Hänellä oli valtava sviitti.
Istuin siinä lämmittelijän ja turvamieheni kanssa.
Cosby alkoi haukkua lämmittelevää esiintyjää.
Hän sanoi, että jätkästä tule mitään, kun hän lämmittelee naiselle.
Aluksi ajattelin, että...
Tämän täytyy olla Punk'd.
Sitten tajusin, että Cosby on myrkyllinen ja ilkeä mies.
Olin nuori nainen. En osannut puolustaa itseäni.
Minun oli pakko puolustaa ystävääni.
Sanoin: "Häivytään täältä. Tämä on kamalaa. Mitä Cosby tekee?"
Lähdimme huoneesta.
En koskaan unohda sitä.
Se oli hirveä tunne.
Emme pystyneet puhumaan.
Sanotaan, että idoleitaan ei kannata tavata.
Minulla on ollut vain kaksi idolia.
Woody Allen ja Bill Cosby.
Noin kuusi vuotta myöhemmin paljastui,
että Bill Cosby huumasi jokaisen naisen, joka hänen huoneeseensa tuli.
Neitsytsiskoni soitti taas.
Hän sanoi: "Nyt tiedämme, miksi Bill Cosby oli niin pahalla päällä."
Sitäpä ei Bill Cosby tiennyt,
että tyrmäystipat eivät mahda minulle mitään.
Kiitos, New Jersey! Kiitos hauskasta esityksestä!
Kiitos!
Kiitos teille!
Kiitos!
Kiitos.
Kiitos kaikki!
Kiitos!
Tekstitys: Eveliina Niemi