Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Köszöntsük együtt
Chelsea Handlert!
CHELSEA HANDLER: AZ ÉRZÉS
Úristen!
Helló, New Jersey!
Isten hozott!
Próbálom beazonosítani a homoszexuális nézőket a tömegben.
Sziasztok!
A pasik? Igen.
Te heteró vagy, látom a ruháidból. Te viszont meleg.
Köszönöm, isten hozott! Kösz, hogy eljöttél!
Hol a többi meleg? Máris szegregáltak titeket?
Remek, köszönöm!
Az egész karrieremet a meleg férfiaknak és nőknek köszönhetem.
Köszönöm nektek!
És külön kiemelném a homoszexuális férfiakat
mindazért, amit a társadalmunkért tettetek,
amit az emberek észre sem vesznek és alulértékelnek.
Emlékeztek, amikor terjedt a majomhimlő?
Kurvára nem emlékeztek. Na miért?
Azért, mert minden meleg pasi elment 30 napon belül beoltatni magát,
hogy nekünk, heteróknak ne legyen gondja a majomhimlőre.
Ezt tették a közösségért.
Izgatott voltam, amikor megjelent a majomhimlő.
Egy izgi új járvány. Új paraméterekkel, új szabályokkal.
Emlékszem, az Epidemiológiai Központ azt mondta,
hogy kétféleképpen lehet elkerülni a majomhimlőt:
az első: kerülni kell az anális szexet.
Mintha sunyiban elkaphatna a bankban.
Hoppá!
És a második: ne osztozzunk a törülközőn!
Először is, ha análban nyomjátok, kurvára osztoztok a törülközőn.
De nekem nem kellett a majomhimlővel foglalkoznom,
mert a meleg pasik már elintézték.
Igazi hazafiak, és annyira örülök...
Olyan gyorsan kiirtották a majomhimlőt,
hogy rájöttem, hogy kimaradtam a jóból
az anális szex kapcsán.
„Ha ők ennyire vissza akartak rá térni, ki akarom próbálni.”
Az anál már nemcsak a meleg férfiaknak való.
Felkapott lett, talán ti is kipróbáljátok.
Az elején nagy falatnak bizonyulhat, de sosem lehet tudni.
Remélem, hogy a párok, akik ma este itt vannak,
és régóta együtt vannak...
Nektek megvolt az anál?
Oké.
Abban reménykedek, hogy a friss és a régebbi párok
este hazamennek, és azt gondolják: „Próbáljuk ki az anált,
és gondoljunk Chelsea Handlerre!” Ezt akarom.
Azoknak, akik először vannak itt és szinglik,
de szintén szeretnének részesülni anális behatolásban,
nektek kell egy stratégia, oké?
Egy kicsi vagy közepes hímet kell választanotok.
50 Centtel nem fog menni.
Jo Koy-jal talán, de 50 Centtel nem.
A másik előnye az análnak,
hogy 90% az esélye, hogy nem leszel terhes,
ami szuper statisztika.
Egy barátom mindig azt mondja: „Chelsea, gyerek nélkül
egyedül fogsz meghalni.”
Igen, ez a cél.
Miért akarnék egy tucat ártatlan gyereket magammal vinni?
A gyerekem a halálos ágyamnál így: „Anya, ne menj!”
Engem amint diagnosztizálnak bármilyen enyhe betegséggel,
megyek a kedvenc drogdíleremhez,
aki majd kiiktat a pajta végében, mint egy kibaszott lovat, érted?
Nem ragaszkodnék tovább az élethez.
Az emberek azt hiszik, utálom a gyerekeket, de nem.
Ha akarsz egyet, csináld! Sok sikert!
Leszarom. Csak hozzám ne legyenek közel.
Nem azért nem akarok gyereket, mert utálom őket.
Csak egyszerűen a gyerekkor fogalmát olyan sértőnek érzem.
Tök pipa voltam, amikor megszülettem. Emlékszem a születésemre.
Emlékszem a kórházra, ahol kiszáguldottam anyám Pikachujából.
Emlékszem az erős fényekre,
aztán valaki a seggemre vágott,
én meg így: „Most viccelsz, baszki?”
Aztán hazamentem a „családomhoz”,
ahol már volt öt másik gyerek.
Emlékszem, úgy néztem a szüleimre, hogy: „Ki a fasz itt a főnök?
Van hozományom?
Hogy a faszba fogok kitörni egy magasabb társadalmi osztályba?”
Rögtön volt egy problémám.
A Brady Bunchon nőttem fel, mint itt biztos sokan.
Volt hat gyerek, az anya, az apa
és a házvezetőnő, Alice.
„Hol a faszban van a mi Alice-ünk?”
Nem bírtam a családomat.
Utáltam apámat. Egy seggfej volt.
Azonnal láttam.
Testben egy kisgyerek voltam, de nőnek éreztem magam.
Nőnek éreztem magam.
Vállalkozást akartam indítani. Kaját árulni, vagy valamit.
Apámmal már gyerekként is sokat veszekedtünk.
Nem értettük meg egymást.
Aztán hétéves koromban
azt mondta: „El kell vinnünk Disneylandbe,
hogy lássa, más gyerekek hogy viselkednek.
Valami nem stimmel vele.”
Szóval a szüleim elvittek minket Disneylandbe,
amikor hétéves voltam, ami azt jelentette... Apám használtautó-kereskedő volt.
Ez azt jelentette, hogy New Jersey-ből egészen Floridáig mentünk kocsival
apám kék-fehér gyerekrabló furgonjával.
Motel- és hotelfoglalások nélkül.
Apám sosem gondolt ilyesmire.
Csak megálltunk bármilyen olcsó motelnél vagy gyerekrablás-gyanús hotelnél.
Megálltunk egy Holiday Inn Expressnél,
ahol nagy neon betűkkel ki volt írva, hogy „telt ház”.
Apám meg lelkesen kiugrott a kocsiból.
Én is kiugrottam utána azzal, hogy: „Hé, Stevie Wonder,
nem láttad a rohadt kiírást?
Balfasz!”
Nem akartam elhinni, mennyire életképtelenek a szüleim.
Aztán odaértünk Disneylandbe. Az is átbaszás.
Felnőtt férfiak egérnek vannak öltözve.
Viccelsz velem?
Hétévesen is a kocsmát kerestem.
A legérdekesebb dolog a Disneylandben
egy másik hétéves fiú volt.
A lányok és a fiúk nem egyformán érnek, tehát szinte két hónapos volt.
Arccal lefelé feküdt a betonon Disneylandben.
Rúgkapált, üvöltött és toporzékolt.
Emlékszem az érzésre.
Emlékszem, hogy irigykedtem rá.
Gondoltam...
„Így is lehet viselkedni?
Én is így érzem magam.”
Aztán hazamentünk, miután láttam a toporzékoló gyereket.
„Ez engem is érdekel.”
Aztán mentem az óvodába vagy elsőbe, ahova jár az ember hétévesen.
És volt ott egy fiú, Aaron, a játszótéren.
A kirándulás után megláttam, ahogy a sarokban ült.
Ő csak ült ott a játszótér szélén, és ezt mondogatta:
„Fasz, fasz, fasz, fasz, fasz.
Fasz, fasz, szar, szar, szar.”
És Mrs. Keenan, a tanárunk,
szemben állt vele, és nagyon kedves volt.
Nagyon megértő volt vele.
Megkérdeztem tőle: „Mi folyik itt, Mrs. Keenan?
Miért szabad Aaronnak így beszélni?”
Mire ő: „Aaron Tourette-szindrómás.”
Mire én: „Olyat én is szeretnék.”
Azt el kell mondjam, hogy apám totálisan ellenem volt.
Tolsztoj Anna Karenináját olvastatta velem hétévesen.
Azt hitte, így nem keveredek majd bajba.
A csaj a vonat elé ugrik és öngyilkos lesz,
amiért nincs pasija, érted.
Elolvastatta velem a Moby Dicket, ami 1300 oldal
hétéves koromban, és összefoglalót kellett róla írnom.
A suliban a gyerekek azt mondogatták: „Humpty Dumpty felült a falra.”
Én meg: „A kínaira vagy a berlinire?”
Majd hazamentem apámhoz.
„El kell butítanod. Nem tudok kapcsolódni a kollégáimmal, baszki.”
Kivettem egy könyvet a Tourette-ről.
Fél perc alatt kivégeztem.
„Ez mind nagyon bejön.”
Aznap hazamentem. „Tourette-szindrómás vagyok.”
Aztán vártam. Leültem az asztalhoz.
A szüleim hazajöttek apám használtautó-kereskedő „munkájából”.
A kocsifelhajtónkon állt mind.
Végül apám hazajött. Már alig vártam. Nagyon izgatott voltam.
Ott ültem az asztalnál vagy 40 percig.
Gyakoroltam az új szavaimat.
Aztán apám leült velem szemben.
Én meg: „Baszd meg, kurva anyád, segg, fasz! Szar vagy! Faszszopó!”
Bedobtam egy dupla hunyorgást, majd:
„Tikkes is lettem, szóval húzz a picsába, seggfej!”
Aznap úgy aludtam, mint a tej.
Aztán nyolcévesen eltörtem a karom.
Sarkalatos pillanat volt. Volt egy nyaralónk Martha's Vineyardon.
Ettől gazdagnak tűnünk, de nem.
Nem tudom, hogy szerezte apám a házat. Biztos ellopta valakitől.
Szóval eltörtem a karom. Kint voltam, és elbotlottam a kutyánkban, Muttley-ban.
És amikor eltört, láttam, hogy a csont...
A könyökcsontom kiállt a karomból.
A bátyám, Glen felkapott.
„Úristen, jól vagy?” „Nem hiszem.
Mármint ez... Nem is tudom. Van biztosításunk? Mit csinálunk ezzel?”
A bátyám felvett és odavitt a szüleimhez.
Apám látta, hogy a csont kiáll a karomból, és így szólt: „Jegeljük!”
Emlékszem, hogy akkor telt be a pohár.
Nyolc voltam. És így szóltam: „Nincs időm efféle baromkodásokra.”
Ránéztem a szüleimre, és így szóltam:
„Ki a fasz itt a főnök?
Ti ketten annyit értek, mint szélben a kalap.
Azonnal kórházba kell mennem.”
Végül elmentem a kórházba Glen bátyámmal,
és kaptam gipszet, ami nagyon izgi volt.
Lett valamim, amivel megfenyegethettem az embereket.
A gipsz innen idáig tartott.
Úgy éreztem magam, mint egy gladiátor.
Hazamentem, és fenyegetni kezdtem testvéreimet, akik sokkal idősebbek.
Nevettek rajtam, de nem számított.
Éreztem az erőmet. Igen.
Egyik nyáron a vacsoraasztalt szerveztem Martha's Vineyardon.
Azt mondtam a bátyámnak: „Te ide ülsz, te oda ülsz.”
Aztán mondtam apámnak: „Te a fallal szemben ülsz,
és elgondolkodsz azon, mit tettél!”
Aztán leültem,
és lecsaptam a gipszemet, és eltaláltam a Pikachum tetejét.
Felkiáltottam fájdalmamban.
Aztán lecsúszott még két centit, és így...
„Mi ez a zóna itt?”
Aznap este, mikor lefeküdtem, felfedeztem azt a zónát.
A nyarakat mindig a Martha's Vineyard-szigeten töltöttük.
Aztán ősszel hazamentem.
Nyolcéves voltam, akkor töltöttem a kilencet.
És az öribarim, Jodi Repati azt mondta:
„Suli kezdős ottalvós buli lesz nálam péntek este fél nyolckor.
Mindenki átjön, és mind megtapasztaljuk az érzést.”
Nem tudtam, mi az az érzés, de ki akartam deríteni.
„A jó bandával lógok, tudom, hogy legyek menő.”
Megérkeztem, és ott volt kilenc nyolcéves kislány,
arccal lefelé a hálózsákjukban,
és így tolták...
Én meg így: „Nyomjuk, baszd meg!”
Nem tudtam betelni magammal.
Este fél nyolckor értem oda,
és nem álltam fel ebből a pozícióból reggel fél nyolcig,
amikor Jodi anyukája
megkocogtatta a vállam. „Drágám, ideje menned.”
Amikor eljöttem, ott volt a szőnyeg nyoma a homlokomon.
Annyira szomjas voltam, amiért beleizzadtam a pizsamámba,
hogy könyörögtem, van-e valakinek üdítője.
Ilyen fiatalon,
nyolc-kilenc évesen, ha maszturbálsz, nem igazán...
Nem tudod, hogy amit csinálsz, az maszturbálás.
Úgy vagy vele, hogy ez szuper érzés, miért nem szólt erről senki?
Nem közvetlenül a Pikachudat érinted.
Valami vastag anyag kell. Minél vastagabb, annál jobb.
Kell a súrlódás.
Kordbársony vagy egy vastag farmer kell ide.
Vagy ami egy csónak alatt van. Egy kormánylapát.
Egy fal.
Meglátsz egy kiálló sarkat, és rögtön ráugrasz.
És ha senki nem mond semmit,
például: „Hagyd abba a masztizást, undorító vagy,”
azt hiszed, az emberek nem tudják, mit csinálsz.
Így folyton csináltam.
Mentem haza a suliból. Volt egy biciklim. Tudjuk, miért olyan az ülés.
Tehát volt egy biciklim.
Azzal intéztem az ügyeket a képzelt családomnak.
Vittem őket lacrosse-ra és röplabdára.
Volt két kamu „gyerekem”,
Lucas és Siddiqa.
Két különböző apától.
És fogtam a biciklimet, és mikor kátyúba ütköztem,
30 percig lovagoltam rajta.
A szomszéd egyszer felhívta anyámat.
„A lányod már 45 perce a kátyúban áll a nappalink előtt.”
Este hazaértem, anyám kérdezi: „Hol voltál?” „Dugóban.”
A suliban matekórán
olyan padok voltak, amiknek volt egy polca.
És tartottam egy dossziét a padban,
amiben volt egy vonalzó is.
És a vonalzóval mindig mentem egy kört.
Így neveztem. „Van időm egy körre?” És így...
És fogtam a vonalzót, és így...
Egy körrel még éber tudtam maradni, érted.
Nem kezdtem el izzadni. Csak így, ja...
Mindig egy kört mentem.
Aztán eltettem.
És fiatalon maszturbálni ugyanolyan, mint felnőttként.
Mész egy kört, eljutsz a csúcsra,
aztán így: „Undorító vagy. Húzz innen!
Ne érj hozzám többet!”
Aztán 30 perccel később így: „Na még egyszer.”
Azt hittem, végeztem,
de nem tudtam betelni vele.
Visszavettem a vonalzót, és teljesen elvesztettem az eszemet,
mindezt óra közben.
Az óra végén a matektanárunk kérdezte:
„Hétszer hét?” Én meg: „Negyvenkilenc!”
Ez egy megalázó időszak volt, és nem is értettem, mi történik.
Aztán jött a hálaadási vacsora a családommal.
Ott voltunk hatan a testvéreimmel,
a szüleim és a nagyszüleim.
Ha te vagy a legfiatalabb hat gyerek közül,
tudod, hogy senki sem tisztel téged.
Nem érdekelte őket a véleményem a nemzetközi politikáról
vagy bármiről, ami a világban történt. A hálaadás amúgy is kurva unalmas.
Szóval hoztam egy merőkanalat a konyhából.
„Remélem, nem kell ezt használnom.
Remélem, nem kerül arra sor,
hogy egy merőkanállal kelljen maszturbálnom hálaadáskor.
Remélem, tisztelitek annyira a véleményemet,
hogy ne kelljen masztiznom
egy kibaszott ünnepen, amiről semmit nem tudunk.”
Tehát leültem az asztalhoz,
és a combom alá dugtam a merőkanalat.
Tettem egy kört, de gondoltam: „Maradj éber!
Senki sem tudja, mit csinálsz.”
És nem tudom, mi történt azután.
Nem tudom, elájultam-e, vagy...
De elvesztettem a fonalat.
Csak arra emlékszem, hogy anyám hangjára ébredtem fel.
Anyám nagyon kedves és európai volt,
tulajdonképpen a szöges ellentétem.
Így szólt: „Chelsea!
Chelsea!
Ki kell nyitnod a szemed.”
És abban a pillanatban azt gondoltam: „Istenem!
Itt a vége.”
És a merőkanalat a földre rúgtam.
„Húzz innen, te rohadt erőszaktevő!”
Majd kinyitottam a szemem,
és láttam az egész családomat
lehajtott fejjel,
és mind szégyenkezve néztek lefelé.
A nagyapám apám hátát simogatta.
„Nagyon sajnálom, hogy kurva lett a lányod.”
Erre anyám így szólt: „Drágám, ilyesmit
csak egyedül szabad, a szobádban.”
Én így...
„Hallgass!”
Erre a bátyám, Roy, felkiáltott: „Állandóan ezt csinálja!”
Ez volt életem legmegalázóbb napja.
Utána nem maszturbáltam,
nem nyúltam a pinámhoz kilencéves koromtól negyvenig.
Még tampont is aplikátorral tettem fel.
„Maradj távol tőlem! Bajt hozol rám.”
Aztán tízéves koromban
anyám mondta, hogy repülni megyünk
New Jersey-ből Kaliforniába a nagyszüleimhez.
A Szerelemhajón nőttem fel.
Minden romantikus volt. Alig vártam, hogy repülőre üljek.
Volt egy törpillás aktatáskám. Gyerek magassarkúval.
A két nővéremmel repültem Kaliforniába New Jersey-ből.
Felszálltunk a gépre, és elsétáltam az első osztály mellett.
Megálltam, és...
„Ez az én helyem.”
Mire anyám: „Ez nem a te helyed. Menj a gép végébe!”
Aztán elmagyarázta, hogy hat gyerek van a családban,
és soha nem fogunk első osztályon repülni.
Én meg: „A magad nevében beszélj, ribanc!”
Még soha olyan motivált nem voltam, mint annak az útnak a végén.
„A picsába ezzel a családdal!
Oké, ti neveltetek fel, de ideje elszakadnom tőletek.
Ha ők elvannak a turistaosztályon, az nem oké.”
Amikor tízévesen mentem Martha's Vineyardra,
azon gondolkodtam, hogyan tudnék vállalkozást indítani.
Vállalkozó szellemű voltam, de nem voltak ötleteim.
Gondoltam, árulhatnék limonádét, de nem volt elég haszonkulcs.
Így alkoholos limonádét akartam árulni tízévesen.
„Lesz majd gin, whisky és tequila.
Csak kell valaki, aki segít limonádéstanddal.”
A nővérem ex mormon volt, ő kiesett.
„Húzz innen a picsába! Veled sem értünk egyet.”
Körbejártam a környéket Martha's Vineyardon,
átpásztáztam a környéket.
Minden bérelt házba bekopogtam azzal, hogy:
„Helló! A nevem Chelsea Handler. Tízéves vagyok.
Nyitok egy limonádéstandot, és kell egy üzlettárs.
Van itt más tízéves gyerek, akivel játszhatok?”
És egy család azt mondta: „Igen, van egy tízévesünk, Nelson.”
Leküldték Nelsont az emeletről, és én rögtön elkezdtem fűzni.
„Tudod, hogy kell whiskys kólát csinálni? Nyomjuk, baszki!”
Nelsonnal 79 dollárt kerestünk
az első napunkon tízévesekként egy alkoholos limonádéstanddal.
79 dollár nagy dolog volt.
Nagy dolog volt.
Az első hét végén 359 dollárt kerestünk
alkoholos limonádé árulásával szülőknek és tíz év felettieknek.
Nyilván voltak irányelveim.
Két tízéves 359 dollárt keresett. Nem akartam elhinni.
Számolgattam a pénzem. Megszagoltam.
Volt egy szivardobozom,
amit leragasztottam, hogy apám ne lophassa el.
A hét végén, amikor meglett a 359 dollár,
odaadtam Nelsonnak a részét,
ami 3,59 dollár volt.
Teljesen odavolt.
„Tarts velem, Nelson! Megmutatom, hogy kell ezt.”
Ő meg: „Ez több pénz, mint amit három fog kiesésével szereztem volna.”
Rájöttem, hogy túl érett vagyok más tízévesekhez.
„Túl sok a nőiség bennem. Egyedül kell folytatnom.”
És a testem is érni kezdett.
Nyíltak a bimbóim.
Tudtam, hogy ideje bevinni a testemet az utcáról.
Azon gondolkodtam, hogy mi mást csinálhatnék.
„Lehetnék bébiszitter.”
Ott nincsenek paraméterek.
Tízévesen vigyázhatsz egy négyévesre.
Mindenki leszarja.
Úgy döntöttem, vállalkozást váltok, és minden hotelt felhívtam Edgartownban
azzal, hogy: „Helló, Chelsea Handler vagyok.
Tudom, pár hete tízéves voltam, most már tizenöt vagyok.
És egyszerre akár három gyerekre is tudok vigyázni
utolsó pillanatos vendégeknek, akiknek bébiszitter kell.
Kérem, küldjék őket hozzám! Nagyon sok tapasztalatom van.”
Azon a nyáron
egy 14 éves fiúra vigyáztam.
Jeremyre.
Jeremy autizmussal élt. Akkor ez még nem volt ismert.
Tudtam, hogy valami volt Jeremyvel. Értettük egymást.
A szülei nem akartak vele foglalkozni. „Elbírok Jeremyvel. Ti menjetek csak!”
Jeremy után beindult a vállalkozásom, és lett három másik ügyfelem.
Három lányra vigyáztam a massachusettsi Brookline-ból.
Három testvérre. Reggel 6-tól 10-ig vigyáztam rájuk.
Aztán volt egy szünetem,
mielőtt mentem Jeremyhez minden este hatra.
És a szabadidőm alatt,
mivel nagyon belejöttem a vállalkozásba tizenegy éves gyerekként,
nagyon magabiztos lettem.
A nőké az erő, meg ilyesmi.
Pénzt kerestem, kellett egy kis pihenő.
Minden nap bementem egy csemegeboltba
Edgartown főutcáján, és vettem egy bagelt vajjal,
egy Twixet és egy Sprite-ot.
Egy-egy harapás és egy korty.
Olyan volt, mint a tökéletesség fantazmagóriája.
És mondom: „A picsába az 'érzéssel', ilyen a vállalkozók élete!”
Egyedül töltik az ebédszünetet, mert olyan fáradtak.
És ebben a csemegeboltban volt egy lány a hentespultnál.
Martha McIntoshnak hívták.
Képzeljétek el Amy Winehouse-t 11 évesen!
Nagy, felpolcolt haj és vastag, fekete szemceruza.
Azonnal megfogott.
Tudtam, hogy olyan dolgokat látott, amit én is látni akartam.
Sosem találkoztam senkivel, aki gyorsabb volt nálam.
Így minden nap kerek szemeket meresztettem Marthára.
Végül egy nap áthívott a házába.
„Át akarsz jönni a műszakom után?”
„Mindenképp.”
Átmentem Martha McIntosh házába,
és elsétáltunk a szülei mellett, akik a verandán füveztek.
Én így: „Pontosan ilyen szülőkre vágytam.”
Majd bementünk a szobájába, és adott egy Corona sört.
„Iszol?”
Én meg: „Persze!
Tizenegy vagyok. Csapassuk!”
Másnap is átmentem, és adott egy cigit.
Egy Camel Light cigi volt. Majd odaadta a Coronát.
Iszom a Coronát.
Odaadja a Camel Light cigit.
„Cigizel?”
Én így...
„Martha, amióta megszülettem abba a kurva kórházi szobában,
azóta várom, hogy valaki megkínáljon egy kurva cigivel.
Igen, cigizek. Csapassuk!
Mit rejtegetsz még a tarsolyodban?”
Elkezdtem Marthához járni minden egyes nap a műszakaim között.
Kimerített a gyerekmunkás lét, és...
Átmentem Marthához, és az első hét péntekén
ott ültem, szívtam a Camelt, ittam a Coronát.
Életemben először jól éreztem magam.
„Végre lett egy szövetségesem.”
Mire ő: „Nem akarsz beállni a szekrényembe, és letolni a nadrágodat?”
Én meg: „Naná! Mi következik?”
És beálltunk Martha McIntosh szekrényébe.
Lehúztam a nadrágom,
és kinyalt vagy 15 percen át.
Nem akartam hinni a szerencsémnek.
Mondom: „Te jó ég!
Én csak ülök itt, iszom a Coronámat, szívom a cigit.”
Úgy éreztem magam, mint Matthew McConaughey. „Jól van!”
Imádtam Marthát. Nagyon közel álltunk.
Minden nap átmentem hozzá.
Kinyalt. Csodálatos volt.
Aztán otthon a nővérem, a szűz, így szólt:
„Mindig, amikor hazajössz Martha Mcintoshéktól,
alkohol- és cigiszagod van.
Ki tudja, mi történik ott!”
Én meg: „Sosem fogod megtudni, hogy mi történik ott.”
Aztán elmondta apámnak.
„Amikor Chelsea hazajön Martha McIntoshék házából,
mindig alkohol- és cigiszaga van.”
Apám erre: „Hát, legalább boldognak tűnik.”
Aztán eljött a nyár vége. Minden nap átjártam Marthához.
Nyár vége volt, ott voltunk a szekrényében,
és épp kinyalt.
Én meg épp a végére értem a sörnek és a ciginek,
mire felemelte a fejét, és így szólt: „Oké, te következel.”
Körbenéztem.
„Van itt valaki más is? Kihez beszélsz?
Mi van?”
Aztán rájöttem, mi a szitu. Felcserélődnek a szerepek.
És aznap döntést kellett hoznom. Eloltottam a cigit, felhúztam a gatyámat.
És azt mondtam: „Örvendtem, Martha! Sok sikert a továbbiakban!
Én soha nem fogok következni, baszki.”
Azért rideg volt. Ő volt az első szeretőm, és így kellett otthagynom.
Amiért viszonzást akart.
Emlékszem, mikor ősszel mentem vissza New Jersey-be.
Szeretőmként gondoltam rá.
„Remélem, jól van. Remélem, nem öli meg magát.”
És amikor visszamentem egy év múlva,
rögtön a csemegeboltba mentem mint felelősségteljes volt szerető,
hogy megnézzem, hogy az első szeretőm jól van-e.
Megláttam őt a helyiség túloldalán, a csemegebolt...
akárhogy is hívják.
A hússzeletelőnél.
És láttam, hogy a téli szünet alatt fogszabályzója lett.
„Valaki épp időben szabadult meg innen.
Kösz, nem.”
De a kapcsolat és a vállalkozásom által
nőnek éreztem magam.
Pedig akkor csak 13 éves voltam. 12, majd a következő nyáron 13.
Már nem volt szeretőm. A vállalkozásra tudtam fókuszálni.
Több mint 7800 dollárt spóroltam 13 éves koromra.
Így 13 évesen hazamentem,
és anyám bejelentette, hogy újra Kaliforniába repülünk
a nagyszüleimhez.
A nagyapám beteg volt.
A két idióta bátyámmal utaztam, Glennel és Roy-jal.
Mondtam anyámnak, hogy nekem nem kell jegy,
majd én megoldom.
Lementem az utcára egy utazási irodába, és megvettem az első osztályú jegyemet.
Kurva jó vagy!
És nem szóltam senkinek, mert alig vártam,
hogy lássam a testvéreim arcát.
Mintha karácsony reggel lett volna.
Alig vártam, hogy lássam az arckifejezésüket.
Felszálltunk a gépre,
megvolt a helyem, és...
Ezúttal másik aktatáskám volt.
Rajtam volt a gyerek magassarkú,
és feldobtam a táskámat az ülés feletti tárolóba.
Megtaláltam a helyem, 2C. Ránéztem a bátyáimra, Roy-ra és Glenre,
és azt mondtam: „Tali az út végén, faszfejek!”
Pazar volt.
Aztán egy óra múlva a bátyáim odajöttek
az első osztályra. Nem tudom, hogy jutottak át a függönyön.
Én iszogattam pezsgőt, ünnepeltem.
És hirtelen megláttam,
ahogy bámulnak, mint két idióta.
„Nem teheted ezt, Chelsea.”
„Mit nem tehetek?”
„Nem vehetsz első osztályú jegyet úgy, hogy nem adod anyának vagy nekünk.”
„Már bocs, de hány évesek vagytok?”
A bátyám, Glen erre: „23.”
Roy pedig: „24.”
„Tehát együttvéve 47 évesek vagytok,
de én tökösebb vagyok, mint ti ketten együttvéve.
Húzzatok a gép végébe, és találkozunk, ha leszálltunk!”
Tehát ezért nincs lányom.
Nem kell egy kanos 11 éves,
aki 15 percenként kinyalatja magát, aztán első osztályú repülést követel.
Erre rohadtul nincs szükségem.
Egy mentett kutya sosem kényszerít, hogy menj vele terápiára,
és nem is kritizál.
És ha a kutyád...
Aktív droghasználó vagyok.
És ha...
Ha a gyerekeim találnának rá a drogos fiókomra,
az elég nagy ügy lenne.
Ha a kutyáid találnak rá a drogos fiókodra,
az kevésbé nagy ügy.
Túlélik.
A legrosszabb, ami történhet a kutyákkal,
ez olyan, hogy tudod, mit?
„Rosszabbul jársz, ha be se fogadlak, szóval tedd magad túl rajta!”
Amikor legutóbb drogoztak a kutyáim,
már nincsenek köztünk, nem a drogok miatt, de...
Ők voltak az utolsó kutyák, akik bedrogoztak.
Ez a Covid elején volt.
A nővérem, Simone, azt mondta...
Azt javasolta, hogy menjünk Maine-be a Covid nyarán.
„Menjünk Maine-be!
Sokkal kevesebb ott az ember.
Bérlünk egy házat. Senki sem fog zavarni.
Nincs távolságtartási szabály.
Kurva idegesítő ez az egész.
Jobb, ha elmegyünk.
Küldök pár linket a házakhoz. De előre szólok, hogy régiek.
Mintha a század végén épültek volna.”
És amikor megnéztem, kérdem: „Melyik század végén?
Ültetvényházaknak néznek ki.”
Mire ő: „Ez egy nagyon republikánus környék.
Ez egy republikánus enklávé Maine-ben.”
Én meg: „Baszki, menjünk!”
Semmi sem hoz jobban lázba, mint egy republikánus enklávé szétverése.
Semmi.
Mondom: „Menjünk! Minden fekete és ázsiai barátommal dugok majd.
Egész nap análban nyomjuk majd a füvön, tisztelegve a kibaszott zászlónak.”
Ez óriási lendületet adott.
Ez Andrew Cuomo idején volt, oké?
Emlékeztetnék mindenkit,
amikor a pofánkba ordított minden reggel az országos tévében
ez a dühös, olasz húsgombócos szendvics.
Fröcsögve üvöltötte: „Hordjatok maszkot!”
Én akartam lenni az arcmaszkja. Vonzódtam hozzá.
Imádtam...
Annyira szomjaztunk egy igazi vezetőt, hogy vele akartam lenni.
„New York First Ladyje akarok lenni.”
A szűz nővérem azt mondta:
„Soha nem leszel New York First Ladyje. Minden politikusra bajt hoznál.”
Én így...
Mindenki belezúgott.
Minden nő így: „Cuomo, imádom Cuomót.”
Feléledt bennem a versenyszellem. A Covid a legrosszabbat hozta ki belőlünk.
„Be kell előznöm ezeket. Híresség vagyok, valahogy megoldom.”
Felhívtam az ügynökömet, hogy rakjon be a The Viewba.
Beleegyezett.
Bekerültem a The Viewba Zoomon, mert Covid volt.
Ott voltam Whoopival és Joy Beharral,
akik a karanténról kérdeztek. Bla, bla, bla.
Majd a legvégén azt mondtam: „Hölgyeim, még mielőtt véget érne a hívás,
ki kell jelentenem, hogy szeretném, ha megdugna
New York kormányzója.”
Joy Behar erre: „Jaj, Chelsea!” Én meg: „Kussolj, Joy!
Nem kértem visszajelzést.”
Tudtam, hogy csak ki kell rakni az éterbe. Tudtam.
Aztán lejöttem a Zoomról.
Ránéztem a kutyáimra. „Most várunk.”
Eltelt három nap.
Majd csörgött a telefonom, de ismeretlen szám volt, nem vettem fel.
Elképesztő volt a hangüzenet.
Így szólt: „Üdv, Miss Handler!
Andrew Cuomo vagyok.
C-U-O-M-O.
Egy kismadár azt csiripelte, hogy valakinek tetszem.
Szívesen elmélyíteném a dolgot.
A számom 917, la-la-la.
Ciao.”
Fogtam a pinámat, hogy: „Úristen!”
Még véget se ért az üzenet,
én már a kocsimban ültem a legjobb barátnőm felé.
Ő az ablakon nézett ki, én a háza előtt álltam
a Covid miatt két méter távolságra.
Lejátszottam az üzenetet a telefonomon, mint John Cusack a Mondhatsz bármitben...
„Meg fogom dugni a kormányzót!
A kormányzó meg akar dugni!
Én leszek New York First Ladyje!”
Csodálatos volt.
Aztán felhívott, és 45 percet beszéltünk.
Én így: „Úristen, ez komoly.”
Aztán belengettem az ötletet. „Lehet nyáron Maine-be megyek,
szóval beugorhatnék az Albany-villába.
Tarthatnánk egy kültéri Covid-barát vacsorát, esetleg anált.
Amit csak szeretnél.”
Azt mondta, érdekelt a dologban.
Mire én: „Hogy csináljuk? Karanténba vonuljak,
mielőtt találkozunk?”
Ő erre: „Jaj, ugyan már! Karantén!”
Érdekes fordulat volt.
Aztán amikor úgy tűnt, hogy tényleg meg fogom dugni a kormányzót...
Mindenki a mellbimbójáról kezdett beszélni.
Hogy van-e mellbimbópiercingje.
Én tudtam, hogy nincs.
Egy 64 éves fehér heteró férfiről beszélünk.
Nem lenne ilyesmihez bátorsága.
De kíváncsi voltam a mellbimbóira, és ráközelítettem
a fotóira Instagramon.
És tényleg volt valami fura a mellbimbóival.
Nagyon déli irányba álltak.
Ezt a hegyet még nem másztam meg.
A nővérem azt mondta, csináljuk kutyapózban.
„Járvány van. Úgy nem látod a mellbimbóját.”
Kezdtek kétségeim támadni.
Erre ő: „Hazafi vagy, baszki, vagy sem?”
„Az vagyok. Az akarok lenni. Csak sok ez az egész.”
Kibéreltük a házat Maine-ben. Elkezdtem üzengetni neki.
Ott volt a családom és a barátaim.
Egy nagy házban voltunk a vízparton, amit ki tudja, mikor építettek.
Elkezdtem írogatni neki. Küldtem magamról fotókat eveződeszkán.
És egyszer csak elhallgatott.
Az első pár napban próbáltam meggyőzni magam, hogy nem ért véget.
„Ő a kormányzó. Biztos nagyon elfoglalt.”
Aztán a harmadik napon azt mondtam a nővéreimnek:
„Nem hallottam Andrew Cuomo felől, amióta itt vagyok.”
És a nővérem, a szűz, így szólt: „Megmondtam.
Nem dughat meg, oké?
Valaki a munkahelyén fülest kapott erről a kis afférről,
és kimondta rá az áment.
Nem üvöltheti, hogy álljanak két méterre egymástól az emberek,
hogy aztán megdugja a világ leghangosabb emberét.
Ilyet nem lehet.”
A másik nővérem meg: „Még egy utolsó üzit!”
Másnap reggel kint voltam bikiniben egy Vespán.
Maszkban és sisakban, és úsztam a naptejben,
hogy lássa, hogy vigyázok magamra.
Az utolsó pillanatban levettem a melltartómat,
és a bátyám, Roy fotózott.
Simone nővérem meglátott minket.
„Chelsea, mi a faszt művelsz? Ő a bátyád!”
De ekkor már túl messzire mentem.
Tudtam, hogy elutasított, de nem tudtam elengedni.
És a gondolat, hogy egy félmeztelen fotó Chelsea Handlerről
az iPhone-ján kössön ki, vagy Andrew Cuomo iPadjén
a nagy kora reggeli covidos eligazítás alatt
az egész ország láttára, nagyon boldoggá tett.
Meg akartam ajándékozni az országot.
Aztán amikor rájöttem, hogy nem reagál, és nem lesz semmi,
akkor tudatosult, és levert voltam.
Akik szinglik voltak a Covid alatt, azok féltek.
„Mi van, ha soha senki nem fog többé megdugni?”
És szörnyen éreztem magam, hogy nem hoztam el a kutyáimat Maine-be.
Ott ültem a testvéreimmel.
„Depis vagyok, srácok. Elutasítottak, és még a kutyáim sincsenek itt.
Nem tudom, hogy hozhatnám el őket Kaliforniából.
Repülővel nem lehet, az szörnyű.”
Mire Roy bátyám: „Na és a sihuhu vonattal?”
Majd Simone nővérem azt mondta: „Megtaláljuk a módját.”
20 perccel később lejött, és azt mondta:
„Találtam egy párt, aki elhozza kocsival a kutyáidat Kaliforniából Maine-be,
és 48 óra múlva itt lesznek.”
Én meg így: „Ez egyáltalán lehetséges?”
Nem tudtam, hogy lehet,
de ha kedvem szerint alakulnak a dolgok, nem kérdezek sokat.
„Oké, remek.”
Ez hétfő este 19:15-kor volt,
és szerdán 19:30-kor begurult a pár a házba,
amit Maine-ben béreltünk,
és Bert és Bernice kivánszorogtak a furgon mögötti utánfutóból.
Nagyon örültem.
Bárki, aki kutyatulajdonos tudja,
mennyire örültem, amikor megláttam őket.
Beszaladtam a bérelt házunkba,
a bátyám a konyhában főzött.
Megragadtam két koktélos poharat, egy üveg vodkát,
és nekiláttam egy köszönet koktélnak.
Erre a bátyám kérdezi, hogy kinek lesz.
„A párnak, akik elhozták Bertöt és Bernice-t. Köszönet koktél.”
Mire ő: „Egynél többet ne csinálj!”
„Miért? Mi bajod vele?”
Mire ő: „Ide nézz, Chelsea!
Bárki,
aki Kaliforniából
Maine-be vezetett
48 óra alatt,
az kristályt nyomott.”
Tehát kivittem az italokat. „Köszönöm szépen!”
Mire a pasi: „Sajnos egynél többet nem ihatunk.
Éjfélre Floridában kell lennünk.”
És utána két napig
a kutyáim, Bert és Bernice folyamatosan
nekimentek az eveződeszkának, és beütötték a fejüket.
Kedvetlenül.
Én meg aggódtam, hogy mi baja a kicsikéimnek.
A bátyám, Roy erre: „Hogy mi a bajuk?
Nézd meg Bertöt! Háromszor nekiment ugyanannak a fának.
Hogy mi a bajuk?
Most küldted őket
egy nagy sebességű
metamfetaminos
autós üldözésre az országon keresztül,
amiért egy kormányzó nem akart megdugni egy világjárvány idején.
Most méregtelenítenek a kristály után.
Ez történik most.
Szerencsére igazi gyereked sosem volt.”
Elegem van, hogy a gyereknevelésem miatt sértegetnek.
Nevelj te két kutyát egy fizetésből!
Aztán jött egy üzenet Barbara Bushtól. George W. Bush volt elnök lányai,
Jenna és Barbara, a barátaim.
A Glamour Év Női díjátadón ismertem meg őket
sok évvel ezelőtt New Yorkban.
A két nővéremmel voltam, ők is testvérek.
Ez volt a közös pont.
Huginak hívom őket.
Könnyebb mindenkit így hívni, így nem kell megjegyezni senki nevét.
Tehát Barbara Bush rám írt. „Hugi, hallottuk, Biddeford Poolban vagy.”
A republikánus enklávé Maine-ben, ahol voltam.
„Hallottuk, Biddeford Poolban vagy. Közel lakunk, beugranánk.”
„Persze, hugi. Gyertek át!”
Megláttam Barbara Busht a kocsifelhajtón.
Meredek felhajtója volt a bérelt háznak. Láttam lejönni,
aztán két titkosügynök jött mögötte.
Aztán megláttam a volt First Ladyt, Laura Busht.
Én így...
Túl sok volt a republikánus.
Szerencsére Covid volt. „Mindenki maradjon két méterre!”
Köröztünk egyet, majd kitereltem őket az erkélyre,
és néztük az óceánt a ház teraszáról.
Laura Bushnak van egy gödröcskéje. Imádom a gödröcskéket.
Valahányszor meglátom valakin, az ártatlan.
Szörnyű esküdt lennék.
A véleményemet az emberek gödröcskéire alapoznám.
Aztán a bátyám lépett ki a verandára,
meglátta Laura Busht, és így szólt: „Maga ismerős.”
Aztán mikor mentek el, Barbara Bush barátnőm így...
Mondtam, hogy reggelente piláteszezünk, és jöhetnek. Akkor friss házas volt.
Mondta, hogy jó, jönnek reggel piláteszre.
Elkezdtek járni minden reggel.
Ekkor mindenki odvolt a pickleballért.
Szerintem erről is a Covid tehet.
Azelőtt nem volt téma a kurva pickleball.
A pickleballt mint témát nem tudom komolyan venni.
Annyira odavannak érte...
A pickleball nem igazi testmozgás.
Szóval kussoljatok róla!
Több kalóriát égetnél el
ha feldugsz egy uborkát a seggedbe a pickleballpályán,
mint egy pickleball meccs alatt.
Ez és a Burning Man. Arról sem akarok hallani.
Ne próbáljon senki oda vinni!
A Burning Manen egy rakás gazdag először próbál osztozni.
A pickleball volt a téma,
és Barbara Bush így szólt: „Játszunk pickleballt Kennebunkporton!
Handlerék Bushék ellen.”
Én erre: „Jaj, nem, hugi. Cuki ötlet, de nem.
Nem megyek Kennebunkportba.
Nem akarom, hogy apáddal lássanak.
Nem bízok önmagamban apád társaságában.
Néha kitöréseim vannak.
Én is annyira meglepődök, mint bárki más, amikor előjönnek.
Nem tudom, mikor rontok rá valakire,
és amikor megtörténik, helyette is félek.
Nem akarom, hogy ez valakinek a házában jöjjön rám.
Még bunkó lennék apádhoz, és ki tudja, miket hoznék fel!”
Ő erre: „Ne aggódj! Gondoskodom róla, hogy apuci masszázson legyen.”
„Ne hívd apucinak!
Nekem nem az apucim.
Nem megyünk.” Az egész családom, a szűz nővérem erre:
„Ne vedd el tőlünk a lehetőséget! Kennebunkportba akarunk menni.”
„A politikai baromságaid miatt
nem veheted el tőlünk a lehetőséget.
Vegyél be be valamit, és szedáld le a személyiséged!”
Erre a másik nővérem: „Igaza van. Kettőt vegyél be!”
Mire a bátyám, Roy: „Négy füves gumimaci kell neki, hogy lenyugodjon,
attól szinte néma lesz.”
Szóval 40 milligramm THC-t vettem be Kennebunkport előtt.
Negyven milligrammot.
Igen. És én... Ez nem is...
Nézzétek, a drogok nem valók mindenkinek. Nekem valók.
Nagyon megértjük egymást.
Remekül kijövünk.
Ha józan vagyok, túl nagy az előnyöm.
Tehát bevettem 40 milligramm THC-t.
Odaértünk Kennebunkportba.
A pickleball-pályán rajtam napellenző és katonás rövidnadrág volt.
Akár egy butch leszbikus.
Rohadtul be voltam állva, rajtam a nagy napszemüveg,
és ott voltunk a pickleball-pályán.
Nem csináltam semmit, mert ez a játék része.
Csak állsz ott.
Még fél perce sem voltunk ott, amikor meghallottam
az Egyesült Államok volt elnökének hangját.
„Hallottam, itt van a vicces a hölgy.”
Én totál be voltam állva. Én így: „Jaj, ne!
Azt hittem, apuci masszázson lesz.”
És ránéztem a nővéremre, akiben bízom,
ő így. „Ő az. Kussolj! Ne beszélj!”
Én meg...
Odanéztem, és George W. Bush tárt karokkal száguldott felém.
„Gyere ide!” Én meg: „Húzzon a picsába!
Pandémia van, álljon hátrébb!”
Mire ő: „Micsoda?”
„Pandémia van.
Tudom, maga a saját kis privát szigetén él,
vagy mi a fasz ez.”
Aztán a bátyám, Roy lelépett a pályáról,
ránézett a volt elnökre, és: „Maga nagyon ismerős.”
Nagyon ciki volt.
Az elnök így: „Megmutatom a festményeimet. Festő vagyok. Sok festményt készítettem.”
Én meg: „Igen, tudom. Nem...
Nem akarok magával menni.”
Totál be voltam állva. Azt vártam, mikor lesz vége.
Aztán belém karolt.
„Gyerünk már! Mitől félsz?”
Barbara Bush meg: „Menj apucival, hugi!
Menj apucival!”
„Ne hívd apucinak!”
Aztán beléptünk a házba, csak mi ketten.
Én így: „Mi történik? Miért ilyen hosszú ez a délután? Mikor...
Mikor lesz már vége?”
Megmutatta az első festményét.
Én nem értek a művészetekhez.
Műveletlen vagyok, és nem érzem
még a késztetést se, hogy színleljek.
Nem teszek úgy, mintha értenék hozzá.
Persze, örülök, hogy létezik a művészet.
Olyan, mint egy paplanhuzat. „Köszi!
Kösz, hogy itt vagy. Nem érdekel a háttértörténet. Tényleg nem.”
Tehát nézem az első festményt,
és azon gondolkodom, hogy mit mondhatnék
a festményről.
Így nézem...
Mire ő: „Vedd le a napszemüveget!
Hogy jobban lásd.”
Erre reflexből megnyíltam.
„Elnök úr, én most totál be vagyok szívva.
Ezt tudatnom kell a posztja iránti tiszteletből.”
Erre ő...
Én meg: „Bizony ám.” Aztán felmentünk.
Volt három lépcsőpihenő, három különböző lépcsőház.
Az összes festménye a lépcsőházakban volt.
És amikor az utolsó festményhez értünk, mondom, muszáj mondanom valamit.
Csak bámultam a festményt, és...
azt mondtam: „A festék igazán
vastag.”
Erre a nővérem, Simone megszólalt: „Oké! Ideje indulni!”
A lépcső alján állt, mert követett engem.
Hála istennek.
Nem hagyott volna kettesben vele.
És én is el akartam húzni onnan, mielőtt még leszopom Dick Cheney-t.
„Mi lesz ezután?”
De mielőtt elmentem, kértem tőle egy szelfit.
Beleegyezett.
Így lőttem egy szelfit George W. Bushsal.
Majd lerohantam, beszálltam a kocsiba a testvéreimmel,
és azonnal elküldtem a képet Andrew Cuomónak.
„Egy elnöknek elég jó volt, de nem elég jó egy kormányzónak?”
Aztán hat hónap múlva kiderült, hogy Cuomo szexuális ragadozó volt,
és mindenkit zaklatott a munkahelyén.
Nyilvánvalóan mindenkit zaklatott.
A nézőket is minden nap zaklatta a tévében.
Csak nekem ez kurvára bejött.
Aztán hívott a szűz nővérem.
„Érdekes, hogy mindig megúszod ezeket a helyzeteket.
Ha most Andrew Cuomóval járnál, már töröltek volna téged.”
„Csalódottnak tűnsz.”
„Gondolj bele, hányszor volt már,
hogy majdnem bajba kerültél.
Mintha a halott anyánk fent a mennyországban
folyton gondoskodna róla, hogy ne cseszd el az életed.
Emlékszel Martha McIntoshra és a fogszabályzójára?
Onnan is épp időben szabadultál el.
Ugyanez a szituáció. Kijutottál.
Nem te döntöttél így, csak megtörtént.”
„Ez egy nagyon érdekes nézőpont.
Szerinted az anyánk így tölti az idejét a mennyországban?
Hogy fasztorlaszkodik nekem a földön?”
Erre ő: „Gondolj csak Bill Cosbyra!”
Bill Cosbyt el is felejtettem.
Huszonévesen az Atlantic City-i Borgata kaszinóban léptem fel,
és Bill Cosby is fellépett. Mindketten két estét vittünk.
Az első este után sétáltam át a kaszinón,
és a kaszinó igazgatója azt mondta:
„Bill Cosby látni akar a hotelszobájában délután háromkor.”
„Kurvára ott leszek.”
Volt velem egy biztonsági őr és a srác, aki nekem nyitott.
Felmentünk Bill Cosby szobájához. 14:50 volt.
Korán értem oda, senki sem jött értem a suliba.
Vártam, majd bekopogtam pontosan háromkor,
és Bill Cosby kinyitotta.
Gyerekként istenítettem Bill Cosbyt.
Arra vágytam, hogy az apám olyan profi legyen, mint Bill Cosby.
Azt akartam, hogy apámnak is legyen nőgyógyászati rendelője a pincénkben.
Lengő konyhaajtóval és rajta egy tiszta pulcsival.
Apám nem lett volna elég kitartó ahhoz, hogy megszerezze a nőgyógyászdiplomát.
Amolyan tanyasi nőgyógyász lett volna.
De a család tagja akartam lenni. Rudy és Vanessa testvére akartam lenni,
és szétkúrtam volna Theo bátyám agyát.
Ezt szerettem volna.
Bill Cosby látni akart. Tudta, ki vagyok.
Tudjátok, mekkora dolog volt ez ennyi idősen,
amikor még nem tudtuk Bill Cosbyról, amit most tudunk?
Alig vártam, hogy kinyissa az ajtót.
Óriási mosoly ült az arcán, amikor megjelent.
Kinyitotta az ajtót, egymásra néztünk,
és a karjaiba ugrottam.
Azt mondtam: „Apa, itthon vagyok.”
Hosszasan öleltük egymást.
Aztán végre elengedett.
Aztán kinyílt az ajtó, és kiderült, hogy két férfival voltam,
akiket nem látott,
és az arcáról a hatalmas mosoly azonnal leolvadt.
Akkoriban ezt nem értettem.
Most már tudom, hogy azon gondolkodott: „Van elég drogom ennyi embernek?”
Besétáltunk Bill Cosby szobájába, és leültünk.
Egy hatalmas, elnöki luxuslakosztálya volt.
Én meg ott ültem a másik humoristával és a biztonsági őrömmel.
És elkezdte sárba tiporni a srácot, aki nekem nyitott.
Azt mondta neki,
hogy semmit nem fog elérni, ha egy nő előtt lép fel.
Először azt hittem, ez valami...
Mármint...
„Ez valami rejtett kamera?
De aztán rájöttem, hogy ez egy mérgező és gonosz ember.
Fiatal nőként nem tudtam, hogy álljak ki magamért.
De ki kellett állnom a barátomért.
Mondom: „El kell mennünk. Ez szörnyű.
Mit csinál?”
Aztán kisétáltunk.
Sosem felejtem el, mindhárman...
Borzalmas érzés volt.
Meg se tudtunk szólalni.
Mindig azt mondják, ne találkozz a példaképeiddel.
Nekem csak kettő volt.
Woody Allen és Bill Cosby.
Az a hír pedig hat évvel később jött ki,
hogy Bill Cosby bedrogozott minden nőt, aki a hotelszobájába ment.
A szűz nővérem újra felhívott.
„Most már tudjuk, miért volt Bill Cosbynak
olyan rossz kedve aznap.
Én meg: „Bill Cosby nem tudhatta,
hogy a bódító drog nekem meg se kottyant volna.”
Köszönöm, New Jersey! Köszönöm, hogy jó közönség voltatok!
Köszönöm!
Mindenkinek köszönöm!
Köszönöm, srácok!
Köszönöm!
Köszönöm, srácok!
Mindenkinek köszönöm!
A feliratot fordította: Somogyi Julianna