Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Будь ласка, привітайте
Челсі Гендлер.
ЧЕЛСІ ГЕНДЛЕР: ВІДЧУТТЯ
Боже мій!
О, вітаю, Нью-Джерсі.
Ласкаво прошу!
Намагаюся ідентифікувати гомосексуальних гостей у натовпі.
Вітаю.
Чоловіки? Гаразд.
Ти натурал. Видно з вбрання.
Але ти гей.
Дякую й ласкаво прошу. Дякую, що ти тут.
Де інші гомосексуали? Вас уже ізолювали?
Гаразд, дякую. Я маю так...
Я всю свою кар'єру маю дякувати гомосексуальним чоловікам і жінкам.
Дякую вам.
А також я хочу похвалити гомосексуальних чоловіків
за все те, що ви зробили для суспільства,
і що залишається непоміченим й недооціненим.
Пам'ятаєте, коли з'явився вірус віспи мавп?
Ні, в біса. Знаєте чому?
Бо всі геї пішли й зробили щеплення протягом 30 днів,
щоб решта нас натуралів ніколи не хворіли на мавпячу віспу.
Ось що вони зробили для наших громад.
Я була у захваті, коли з'явилася віспа мавп.
Я зраділа новій пандемії. Нові параметри, нові правила.
Пам'ятаю, ЦКЗ якось уранці по телевізору
говорило про два способи не заразитися мавпячою віспою.
Спосіб А, уникайте анального проникнення.
Ніби воно може підкрастися до тебе в банку.
«Ой, лишенько. Ой!»
Або Б, не діліться рушником.
По-перше, при аналі ви ділитеся одним рушником, засранці.
Але дізнавшись про віспу мавп, мені це не треба
через те, що зробили геї для цієї країни.
Вони патріоти, і я так ціну...
Це... Вони позбулися від мавпячої віспи так швидко,
що я зрозуміла, що я пропустила
анальне проникнення.
«Якщо вони такі раді знову це робити, я хочу спробувати».
І знаєте що? Анальне проникнення тепер не лише для гомосексуалів.
Це в тренді, і, може, варто спробувати.
Може, спочатку це буде гірка пілюля, але ніколи не знаєш.
І сьогодні ввечері я покладаю надії на пари, які вже давно разом...
Ви колись робили анал?
Гаразд.
Тож я сподіваюся сьогодні, що новіші пари, старіші пари
підуть додому, глянуть одне на одного й подумають:
«Спробуймо анал з думкою про Челсі Гендлер».
Я хочу, щоб це сталося.
Для новачків і тих, у кого нікого нема,
але вони також бажають анального проникнення сьогодні,
я пропоную стратегію, гаразд?
Треба вибрати середнього чи маленького чоловіка.
З Фіфті Сентом не можна.
Можливо, з Джо Коєм, але не Фіфті Сентом.
Інша перевага анального проникнення —
ймовірність 90 %, що ви не завагітнієте,
і мені подобаються ці шанси.
Моя подруга така: «Челсі, в тебе не буде дитини.
Ти помреш на самоті».
Щиро сподіваюся.
Думаєте, я хочу тягти купу невинних дітей зі мною?
Моя дитина на смертному одрі така: «Мамо, не йди!»
Щойно мені поставлять діагноз з будь-яким легким захворюванням,
я скажу улюбленому наркодилеру
приспати мене в стійлі, як довбаного коня, ясно?
Я не збираюся тут залишатися.
Люди думають, я ненавиджу дітей. Я їх не ненавиджу.
Хочете завести, заведіть. Щасти вам.
Мені байдуже. Я просто не хочу їх поруч із собою весь час.
Я не хочу дітей не тому, що я їх ненавиджу.
Для мене просто вся ця тема дитинства образлива. Типу...
Моє народження мене збісило.
Я пам'ятаю, як народилася.
Як була в лікарняній палаті, як вилетіла з маминої пікачу.
І я пам'ятаю це яскраве світло звідусіль,
а потім хтось ляскає мене по дупі,
і я думаю: «Ви знущаєтеся?»
А потім я потрапляю додому до «сім'ї»,
а там ще з п'ятеро дітей.
І я пам'ятаю, як дивлюся на батьків, типу, «Хто тут взагалі головний?
У мене є придане?
Як я, в біса, соціально мобілізуюся з цього лайна?»
В мене відразу була проблема.
Я виросла на «Сімейці Брейді», як багато хто з вас, так?
Шестеро дітей, мати й батько,
а також економка Еліс.
Я така: «Де, в біса, наша Еліс?»
Терпіти не могла свою сім'ю.
Не виносила батька. Він був засранцем.
Я одразу це зрозуміла.
І я була... Я була в тілі дитини, але відчувала себе жінкою.
Жіночною.
Я хотіла відкрити бізнес. Кейтеринг абощо, розумієте?
І ми з татом сварилися з самого раннього дитинства.
Тож ми зовсім не на одній хвилі.
А потім, коли мені було сім років,
він такий: «Треба відвести її в "Дісней Ворлд" абощо,
щоб вона побачила, як поводяться інші діти.
Чогось не вистачає. З нею щось не так».
І батьки вирішили взяти нас усіх у "Дісней Ворлд",
коли мені було сім, що означало, що ми...
Батько торгував вживаними авто.
І це означало, що ми поїдемо з Нью-Джерсі у Флориду
на татовому синьо-білому фургоні розбещувача.
Без бронювання мотелів чи готелів.
Тато ніколи не думав про щось таке.
Він просто зупинявся біля першого-ліпшого Econo Lodge чи готелю в дусі Amber Alert.
І ми заїжджали в Holiday Inn Express.
І там великими неоновими літерами було написано: «Місць нема».
І мій тато вискакував з машини з ентузіазмом.
Потім я вискакувала за ним, типу, «Гей, Стіві Вандер,
ти бачив клятий знак?»
«Ти тупак».
Я не могла повірити в некомпетентність моїх батьків.
Потім ми дісталися «Дісней Ворлд». Це теж фарс.
Просто купка дорослих чоловіків, одягнених мишами.
Ви знущаєтеся?
Навіть у сім я шукала бар.
Найцікавіше, що я побачила у «Дісней Ворлд»,
був ще один семирічний хлопчик.
Дівчата й хлопці дорослішають по-різному, може, йому було два місяці.
І він лежав обличчям у цемент,
і він пручався й кричав, і влаштував істерику.
І я пам'ятаю це відчуття.
Я дивилася на нього й заздрила.
Я думала: «О-о.
Нам можна робити?» Типу...
«Це те, що відчуваю». Розумієте.
І я повернулася додому, як побачила істерику того малого.
Я думала: «Гм. Це мене цікавить».
А потім я пішла в дитсадок чи перший клас, куди там ходять у сім.
І там був цей хлопчик, Арон. На майданчику.
Я повернулася з тієї подорожі й побачила його в кутку.
І він сидів у кутку дитячого майданчика й приказував:
«Бляха, бляха, бляха.
Бляха, бляха, бляха. Чорт, чорт, чорт».
І місис Кінан, наша вчителька,
стояла навпроти нього й дуже мило на це реагувала.
Вона була дуже співчутлива.
І я підійшла. Сказала: «Що тут відбувається, місис Кінан?
Чому Аарон дозволено так говорити?»
А вона відповіла: «В Арона синдром Туретта».
І я подумала: «Мені б таке».
І ви маєте зрозуміти, мій тато був проти мене.
Він змусив мене прочитати «Анну Кареніну» в сім років,
бо думав, це вбереже мене від проблем.
Ця жінка вбила себе, стрибнувши під потяг,
бо в неї нема хлопця, розумієте?
Він змусив мене прочитати «Мобі Діка», а це 1300 сторінок,
у сім, і я мала скласти відгук.
Я ходила в школу, і там вони: «Хитун-Бовтун на стіні стояв».
І я така: «На якій, Китайській чи Берлінській?» Типу...
Я приходила додому.
Кажу: «Ти маєш опустити планку. Я не можу спілкуватися з колегами».
Я пішла в бібліотеку, взяла книжку про Туретта. Прочитала за 30 секунд.
«Мені подобаються всі пункти».
Вернувся додому така: «В мене синдром Туретта».
І я почекала. Сіла за обідній стіл.
Мама з татом поприходили додому з його так званої «роботи» з продажу авто,
які всі були на під'їзді до нас.
І тато прийшов. Я не могла дочекатися. Я сиділа на краєчку стільця.
Я сіла за обідній стіл, чекала хвилин 40. Я, типу...
відпрацьовувала нові слова.
А потім тато сів навпроти мене.
Я кажу: «Пішов ти, виродку, дупа, член. Ти відстій! Ти смокчеш член!»
А потім я сильно примружилася. Я почала...
Типу: «В мене ще й тик, тож відвали засранцю».
Тієї ночі я спала як дитина.
Потім, коли мені було вісім, я зламала руку.
Це була поворотна мить у моєму житті. В нас була дача на Мартас-Віньярд.
Це звучить, наче ми заможні. Ні.
Не знаю, звідки в тата той будинок. Певна, він його в когось украв.
Але я зламала руку й була на вулиці.
Я спіткнувся об нашого собаку Маттлі.
І коли я зламала руку, я бачила, як кістка виходить із...
Моя ліктьова кістка стирчала з руки.
І прийшов мій брат Ґлен і підняв мене.
Він такий: «Боже, з тобою все гаразд?» А я: «Не думаю.
Знаєш, це... Я, типу... Я навіть не знаю.
В них є страховка? Що нам робити далі?»
І він мене підібрав і приніс до батьків.
Мій батько подивився на кістку й сказав: «Треба покласти на неї лід».
І я просто... З мене було досить, розумієте? Досить.
Мені вісім. Я думала: «Ти...
В мене нема часу на такі витівки, ясно?»
Я подивилася на матір і батька й сказала:
«Хто тут головний, у біса?
Ви обоє як п'яте колесо до воза.
Мені треба в лікарню негайно».
І я поїхала в лікарню з братом Ґленом,
і мені наклали гіпс, і це було захопливо.
Бо в мене було щось, чим можна було погрожувати людям.
Гіпс починався звідси й ішов досі.
Я ніколи в житті не почувався сильнішою. Наче гладіатор.
Я вернулася додому й почала погрожувати куди старшим братам і сестрам.
Вони з мене сміялися, та це неважливо.
Я відчувала владу. «Так».
І пам'ятаю, як накривала на стіл на Мартас-Віньярд однієї літньої ночі.
І казала братові: «Сядь тут, сядь там».
А потім я сказав батькові: «Ти сидиш обличчям до стіни.
І подумай про те, що ти зробив».
А тоді я сіла
й скинула гіпс, і він попав мені на пікачу.
І я така: «Ой», розумієте?
А потім він сповз ще два сантиметри, і я думаю...
«Що це за зона?»
І я піднялася й з'ясувала тієї ночі, що то була за зона.
І я вернувся додому на осінь. Літо ми проводили у Віньярд.
Я вернулася в Нью-Джерсі.
Мені було вісім, мало виповнитися дев'ять,
і моя найкраща подруга Джоді Репаті сказала:
«Ми влаштуємо вечірку з ночівлею в мене вдома в п'ятницю о 19:30».
Вона говорить: «Всі прийдуть, і ми всі це відчуємо».
Я не знала, що ми відчуємо, та подумала: «Я дізнаюся».
«Я виберу правильну команду. Я знаю, як бути крутою».
Я заходжу, а там дев'ять восьмирічних дівчаток
обличчям вниз у своїх спальних мішках,
які роблять ось так...
Я подумала: «Гайда, бляха!»
Я не могла натішитися собою.
Я прийшла на ночівлю о 19:30,
і я не міняла положення до 7:30 ранку,
коли мама Джоді поплескала мене по плечу й сказала:
«Люба, тобі треба йти».
Після тієї ночівлі в мене були садна на чолі від килимка.
Я була така зневоднена від того, що пітніла в піжамі.
Я думала: «Благаю, в когось є Капрі-Сан?»
І коли ти така молода,
тобі вісім чи дев'ять років, ти мастурбуєш, ти насправді не...
Ти навіть не знаєш, що це мастурбація.
Ти думаєш собі: «Так приємно. Чому ніхто мені про це не розказав?»
Ти не йдеш на прямий контакт зі своєю пікачу, розумієте?
Тобі треба грубший матеріал. Що грубше, то краще.
Тобі треба зчеплення.
Треба вельвет чи грубий денім.
Чи те, що під човном. Штурвал. Тобі потрібен штурвал.
Тобі треба стіна.
Бачиш кут і думаєш: «Ти в мене, бляха, отримаєш».
І коли тобі ніхто нічого не скаже, типу: «Припини дрочити, клята свиня»,
ти не думаєш, що хтось взагалі знає, що ти робиш.
Тому я робила це постійно.
В мене був велосипед із видовженим сідлом.
Тепер ми знаємо, для чого воно.
З видовженим сідлом.
Я їздила у справах з моєю фальшивою сім'єю, яку я створила
й розвозила на лакрос і волейбол.
Двоє фальшивих «дітей»:
Лукас і Сіддіква.
Двоє різних батьків, зрозуміло.
Я брала свій велосипед, потрапляла у вибоїну
й скакала так, бляха, 30 хвилин.
Сусідка подзвонила мамі: «Ваша донька у вибоїні
перед вікном нашої вітальні вже 45 хвилин».
Коли я повернулася додому, мама така: «Де ти була?» «Затори».
Я ходила в школу, на математику,
і там були столи з прорізами,
отвори на столі,
і в мене була тека на столі,
і лінійка у теці.
Я брала лінійку й завжди могла зробити один скрут.
Я називала це скрутом. Я така: «В мене є хвилинка на скрут?» І я...
Я брала лінійку й така... Знаєте?
Я можу зробити один скрут і лишатися насторожі. Наче...
Я не лізла зі шкіри. Я така: «Так». Наче...
Тож я завжди робила разок. Я така...
Потім кладу лінійку.
І мастурбація в юності — це як доросла мастурбація.
Один раунд, кульмінація,
і ти думаєш: «Ти огидна. Забирайся від мене.
Не торкайся до мене більше».
А через 30 хвилин думаєш: «Ще разок».
Я робила це, думала, що я закінчила,
але не могла встояти. Не могла насититися.
Я виймала знову лінійку й повністю попускала віжки
під час уроку.
Наприкінці уроку наш учитель математики такий:
«Сім на сім». Я кажу: «Сорок дев'ять!»
Це був принизливий період,
і я навіть не знала, що коїться.
А потім була вечеря на День подяки з родиною,
тобто моїми шістьма братами й сестрами, включно зі мною,
матір'ю і батьком, і бабусею з дідусем.
Якщо ти наймолодша з шістьох, ти розумієш,
що ніхто тебе насправді не поважає.
Вони не поважали мою думку про міжнародну політику
чи будь-що, що відбувалося у світі.
А День подяки зазвичай збіса нудний.
Тому я взяла черпак на кухні.
І я думала: «Сподіваюся, він мені не знадобиться.
Сподіваюся, ви не доведете мене
до мастурбації черпаком на День подяки».
Що ви достатньо поважаєте мою розмову,
щоб мені не довелося дрочити
під час довбаного свята, про яке ми нічого не знаємо».
Тож я йду й сідаю за обідній стіл,
і засуваю черпак собі під стегно.
І я роблю маленький скрут і така: «Гаразд, будь напоготові.
Ніхто не знає, що коїться.
І я не знаю, що сталося потім.
Не знаю, чи я втратила свідомість, чи
втратила фокус,
але все, що я пам'ятаю, як опритомніла, — це голос матері.
а вона була дуже мила і європейська,
і повна протилежність мені.
І вона сказала: «Челсі.
Челсі.
Ти маєш розплющити очі».
І в ту мить я така: «Боже мій.
Це кінець».
І я штовхаю черпак на підлогу.
Така: «Геть від мене, клятий ґвалтівнику».
І я розплющую очі
й бачу всю свою сім'ю:
їхні нахилені голови,
і як вони всі дивляться додолу з соромом.
І мій дідусь гладить батька по спині, типу:
«Так шкода твою шльондру донечку».
І я дивлюся на маму, яка каже: «Золотце, це треба робити
наодинці у своїй кімнаті».
І я така...
«Мовчи!»
А мій брат Рой встає й говорить: «Вона постійно це робить!»
Найпринизливіший день мого життя.
Я не мастурбувала,
не торкалася моєї власної вагіни з дев'яти до сорока років.
Навіть тампоном. У мене був аплікатор.
Я така: «Тримайся якнайдалі. Ти бісова біда».
А потім, коли мені було десять,
мама сказала нам, що ми полетимо
з Нью-Джерсі до Каліфорнії відвідати дідуся й бабусю.
Я виросла на «Човні кохання». Літаки.
Все так романтично. Я не могла дочекатися польоту.
В мене був портфельчик Смурфетти. Маленькі підбори.
Я летіла з двома сестрами до Каліфорнії з Нью-Джерсі.
І ми сідаємо на літак, і я пройшла повз перший клас.
І я зупиняюся й кажу:
«Схоже, це моя група».
Моя мама така: «Це не твоя група. Іди в задню частину літака».
Потім вона неспішно пояснила мені, що в нас шестеро дітей,
і ми ніколи не дозволимо собі літати першим класом.
І я така: «Говори за себе, сучко».
Я повернулася з тієї поїздки мотивована, як ніколи.
Я думала: «До біса цю сім'ю».
Я така: «Звичайно, ви мене виростили,
але я маю розірвати зв'язки».
«Якщо вони не проти літати в економі, нам не по путі».
Ми збиралися в Мартас-Віньярд на літо.
Я думала: «Що може працівниця?
Як почати бізнес?»
Я відчувала себе підприємицею, але ідей не було.
Тож я подумала: «Може, я почну з ятки з лимонадом»,
але норма прибутку замала.
Тож я вирішила відкрити ятку з міцним лимонадом у десять.
Я така: «Подаватиму джин, віскі й текілу.
Мені просто треба хтось, щоб відкрити ятку разом».
Моя сестра тоді знову стала мормонкою.
Я думала: «Греби від мене. Нам теж не по путі».
І я обійшла околиці на Мартас-Віньярд
і обшукала там усе.
Я підходила до кожного орендованого будинку й така:
«Вітаю, мене звати Челсі Гендлер. Мені десять років.
Я відкриваю ятку з лимонадом, і мені потрібен діловий партнер.
У вас є десятирічні діти, з якими можна погратися?»
А потім одна сім'я сказала: «Так, у нас є десятирічний. Звати Нельсон».
Нельсону сказали спуститися, і я одразу почала улещувати Нельсона.
«Нельсоне, ти вмієш робити кляте віскі з содовою? Гайда».
Ми з Нельсоном заробили 79 доларів за перший день
як двоє десятирічних з яткою з міцним лимонадом.
79 доларів — це було щось.
Це було щось.
До кінця першого тижня ми заробили 359 доларів,
продаючи міцний лимонад батькам і всім старше десяти.
Очевидно, що були керівні принципи.
359 доларів на двох десятирічних. Я не могла повірити.
Я рахувала гроші. Нюхала їх. Я була така...
В мене була коробка від сигар,
і я заклеїла її скотчем, щоб тато не вкрав.
А наприкінці тижня, коли я заробила 359,
я віддала Нельсону його комісійні, які склали $ 3,59.
Він був у захваті.
Кажу: «Тримайся мене, Нельсоне. Я покажу тобі шлях».
Він такий: «Це більше грошей, ніж якби в мене випало три зуби за тиждень».
І я зрозуміла, що надто доросла для десятирічних.
«В мені забагато жіночності. Я маю бути сама собою».
До того ж моє тіло набирало соку.
Мої бутони розпускалися.
І я знала, що настав час забрати моє тіло з вулиць.
І я така: «Що ще я можу зробити?
О, я можу бути нянькою».
Для цього нічого не треба.
В десять ти можеш няньчити чотирирічного.
Всім начхати.
Я вирішила змінити бізнес,
і я обдзвонила всі готелі в Едгартауні
зі словами: «Вітаю, мене звати Челсі Гендлер.
Знаю, кілька тижнів тому мені було десять. Мені вже п'ятнадцять.
І я можу няньчити до трьох дітей за раз
для ваших раптових гостей, яким треба щось придумати із нянькою».
Будь ласка, шліть їх до мене. Я дуже-дуже досвідчена».
Я провела те літо,
доглядаючи за 14-річним хлопцем.
Джеремі.
Джеремі був у спектрі. Коли ще ніхто про спектр не знав.
Я знала, що з Джеремі щось не так. У нас був контакт.
Батькам він був не потрібен.
«Я розберуся з Джеремі, гаразд? Ви собі йдіть».
У мене був Джеремі, і мій бізнес розкрутився,
потім ще три клієнти.
Я няньчила трьох дівчат з Брукліна, Массачусетс.
Трьох сестер. Я була нянькою для них з 6:00 до 10:00.
А потім у мене була перерва,
поки не доводилося мати справу з Джеремі о шостій.
І у вільний час,
оскільки я була дуже залучена у власний бізнес в одинадцять років,
я робилася дуже впевнена.
Я думала: «Це розширення прав жінок».
Я почала бізнес. Заробляю гроші. Потрібна перерва.
Я ходила щодня в гастроном
на Мейн-стріт в Едгартауні й брала бублик із маслом,
батончик «Твікс» і «Спрайт».
І я відкушувала й робила ковток.
Це була фантасмагорія досконалості.
Я думала: «Це те, що... До біса почуття.
Це те, що роблять власники бізнесу».
Вони самі беруть перерви на обід, бо так втомилися.
Я заходила в делікатеси, і там була дівчина, яка працювала за гастрономом,
її звали Марта Макінтош.
Я хочу, щоб ви уявили Емі Вайнгауз в 11 років.
У неї була велика бабетта й широка чорна підводка,
і вона мене одразу зацікавила.
Я знала, що вона бачила речі, які я теж хотіла побачити.
І я ще нікого не зустрічала швидшого за мене. Я така...
Тож я ходила туди щодня й витріщалася на Марту.
І нарешті одного дня вона запросила мене до себе додому.
«Хочеш до мене сьогодні після зміни?»
І я така: «Безумовно».
І я пішла додому до Марти Макінтош,
і ми пройшли повз її батьків, які на ґанку курили косяк.
Я така: «Це саме те виховання, яке я шукала».
А потім ми зайшли в її кімнату, і вона дала мені «Корону». Каже: «П'єш?»
Я кажу: «Так.
Мені 11. Уперед».
А наступного дня я пішла туди, і вона простягає мені сигарету.
Сигарету Camel Light.
Простягає «Корону».
Я п'ю «Корону».
Вона простягає мені сигарету Camel Light.
Каже: «Ти куриш?»
Я така...
«Марто, з дня мого народження в тій клятій лікарняній палаті
я до смерті хотіла, щоб хтось запропонував мені сигарету».
«Так, я курю. Гайда.
Що в тебе ще є в рукаві?»
Я почала ходити до Марти
щодня між змінами, знаєте?
Я була виснажена від дитячої праці, і...
Я іду до Марти, а потім у п'ятницю першого тижня
я сиджу там. Я курю «Кемел». П'ю свою «Корону».
Вперше в житті я почуваюся живою.
Кажу: «Нарешті. В мене є спільниця».
А потім вона сказала: «Гей, хочеш піти в мою комірку й зняти штани?»
І я така: «Звісно. Що далі?»
І ми залазимо в шафу Марти Макінтош.
Я спускаю штани,
і вона лиже мені хвилин 15.
І я не могла повірити у своє щастя.
Я така: «Боже мій».
Я сиджу там, п'ю свою «Корону», курю сигарету.
Я почувалася Меттью Мак-Конагеєм.
Я така: «Гаразд-гаразд-гаразд».
Я любила Марту. Ми були такі близькі.
Знаєте. І я ходила туди щодня.
Вона мені лизала. Це було неймовірно.
Я приходила додому, і сестра, незаймана, така:
«Щоразу, як ти вертаєшся додому з будинку Марти Макінтош,
від тебе пахне алкоголем і сигаретами.
Хто знає, що там відбувається?»
Я така: «Ти ніколи не дізнаєшся, що там відбувається».
Вона сказала батьку.
Каже: «Як Челсі вертається додому від Марти Макінтош,
від неї тхне алкоголем і цигарками».
А тато такий: «Ну, вона куди щасливіша».
А потім був кінець літа. Я щодня ходила до Марти, звісно.
Був кінець літа, і ми були в її комірці,
і вона мені лиже.
А потім я допиваю своє пиво й докурюю сигарету, і...
вона підіймає голову й каже: «Гаразд, тепер твоя черга».
І я озирнулася.
Кажу: «Тут ще хтось є? До кого ти говориш?»
«Що?»
І я зрозуміла, що відбувається. Обмін, що відбувався.
І того дня я мала ухвалити рішення.
Тож я загасила сигарету. Натягнула штани.
Сказала: «Було приємно познайомитися, Марто. Щасти в усьому.
Ніколи, бляха, не буде моєї черги».
Це було холодно. Це моя перша коханка, і довелося її ось так кинути.
Бо вона хотіла взаємності, знаєте?
Пам'ятаю, як поверталася до Нью-Джерсі восени.
Я вважала її своєю першою.
Я думала: «Маю надію, вона себе не вб'є».
Наступного літа мені було 12,
і я пішла відразу в делікатеси, як відповідальна колишня,
щоб перевірити, чи з нею все гаразд.
І я побачила її на іншому кінці за делікатесами...
як там це називається.
М'ясорізка.
І я побачила, що вона поставила собі брекети під час зимових канікул.
І я подумала: «Хтось має негайно звідси вимітатися».
«Ні, дякую».
Але стосунки в поєднанні з моїм бізнесом,
я почувалася жіночною.
Мені було лише 13 років.
Дванадцять, наступного літа 13.
Я могла зосередитися. Коханки нема. Можна зосередитися на бізнесі.
До 13 років я заощадила понад 7 800 доларів.
І я прийшла додому 13-річною дівчинкою,
і мама оголосила, що ми знову летимо в Каліфорнію,
щоб відвідати дідуся й бабусю.
Цього разу мій тато... мій дідусь хворів.
І цього разу я їхала з моїми ідіотами братами, Ґленом і Роєм.
І я сказала: «Мамо, не хвилюйся про мій квиток. Я ним займуся».
Я пішла до турагента, який жив на нашій вулиці,
і купила собі квиток у перший клас.
Крута!
І я нікому не сказала, бо не могла, бляха, дочекатися,
щоб побачити обличчя моїх братів.
Це був різдвяний ранок для трьох...
Я не могла дочекатися, щоб побачити вирази на їхніх обличчях.
І ми сіли на літак,
і в мене було місце, і я знайшла... Цього разу в мене був новий портфель.
І я була на маленьких каблучках,
і я поклала портфель на багажну поличку,
знайшов своє місце, 2C,
сіла, подивилася на Роя й Ґлена
й сказала: «Побачимося в кінці польоту, придурки».
Це було так славно.
А потім через годину льоту мої брати прийшли з...
у перший клас.
Не знаю, як вони пройшли через ту завісу.
Але я сиджу там і п'ю шампанське. Знаєте, святкую.
І раптом бачу їхні обличчя,
і вони стоять там як два ідіоти.
І кажуть: «Так не можна, Челсі».
Я така: «Що? Що не можна?»
«Ти не можеш купити квиток у перший клас і не віддавати його мамі чи комусь з нас».
Я сказала: «Вибачте, скільки обом років?»
І мій брат Ґлен відповів: «Мені 23».
А мій брат Рой такий: «Мені 24».
І я кажу: «Отже, сукупно вам 47,
і в мене більша дупа, ніж у вас обох разом.
Ідіть у задню частину літака, і ми побачимося, коли приземлимося».
І тому в мене немає доньки.
Щоб не мати хтивої одинадцятирічки,
якій треба лизати що 15 хвилин,
і яка вимагає летіти першим класом.
Мені це, бляха, не треба.
Жодна собака, яку ви врятуєте, не змусить вас ходити з нею на терапію
й не вказуватиме на ваше лайно.
І якщо... Якщо ваші собаки...
В мене дуже активне життя з наркотиками. Якщо...
Якби в мене були діти, і вони залізли в шухляду з пігулками,
це неабищо.
Якщо ж собаки залізуть у вашу шухляду з пігулками,
це не так критично.
Вони виживуть.
І найгірше, що пігулки заподіють собакам,
знаєте що?
«Було б гірше, якби я вас не взяла, тож просто змиріться з цим».
Востаннє, коли моїх собак Берта й Берніс накачали, їх не стало,
і не через наркотики, а...
Вони були останніми собаками, яких накачали.
І це було на початку ковіду.
І моя сестра Сімона сказала...
Вона запропонувала поїхати в Мен на те літо.
Вона сказала: «Гайда в Мен.
Там набагато менше людей.
Можна орендувати будинок. Нас не потурбують.
Не треба дотримуватися двох метрів,
і тут уже дістало.
Просто поїдемо».
Я пришлю тобі посилання на будинки. Але обережно, вони старі.
Схоже, їх збудували на межі століть».
І коли я натиснула на посилання, подумала: «Яких століть?
Це якісь плантаторські доми».
Вона така: «Ну, це дуже республіканська місцевість.
Насправді це республіканський анклав у Мені».
І я така: «Круто. Їдьмо, хай йому грець».
Ніщо не розпалює так мій інтерес, як підрив республіканського анклаву.
Ніщо.
Я сказала: «Гайда. Трахатимуся з усіма чорними й азійськими друзями.
Займатимемося аналом на газоні цілісінький день,
салютуючи довбаному прапору».
І тоді в мене був величезний поштовх.
Це було в часи Ендрю Куомо, ясно?
Я хочу повернути вас у час,
коли на нас кричав і волав
щоранку на національному телебаченні
цей розлючений піца-сендвіч з фрикаделькою.
Кричав, бляха, зі слиною: «Носи маску!»
Я хотіла бути його маскою. Він мене приваблював.
Люблю...
Ми так прагнули справжнього лідерства. Я така: «Хочу бути з ним.
Хочу бути першою леді Нью-Йорка».
Моя незаймана сестра, нудна: «Тобі не бути першою леді Нью-Йорка.
Ти — тягар для будь-якого політика».
Я така...
Всі в нього закохувалися.
Всі ці жінки такі: «Куомо, я люблю Куомо».
Я думала: «О». Мені вже хотілося поборотися.
Ковід пробудив найгірше в нас.
«Я мушу випередити цих людей.
Я знаменитість. Я щось придумаю».
Я подзвонила агенту й сказала: «Я маю бути на The View».
Мені відповіли: «Гаразд».
І я потрапила на The View, і я в зумі, бо ковід.
Я в зумі з Вупі та Джой Бехар,
і вони питають мене про карантин, і я така: «Бла-бла-бла».
А потім, у самому кінці, я сказала: «Леді, я не хочу закінчити цей дзвінок,
не оголосивши, що бажаю проникнення
від губернатора Нью-Йорка».
А Джой Бехар така: «О, Челсі». Я сказала: «Стули пельку, Джой.
Мені зараз не потрібні відгуки».
Я знала, якщо скажу в ефірі, розумієте? Знала.
Тож я вийшла із зуму. Така... Подивилася на собак. Сказала: «Чекаємо».
Минуло три дні.
Три дні, і мій телефон задзвонив
але номер був невідомий, тож я не відповідаю.
Неймовірне повідомлення.
Повідомлення було: «Вітаю, міс Гендлер.
Це Ендрю Куомо.
К-У-О-М-О.
Сорока на хвості принесла, що когось через мене занесло.
Я б хотів це обговорити.
Мій номер 917, ла-ла-ла, ла-ла-ла».
А потім каже: «Чао».
Я трималася за вагіну. Я така: «Боже мій».
Я навіть не дослухала повідомлення,
як сіла в машину й поїхала до найкращої подруги.
І вона біля вікна, а я на вулиці
через клятий ковід і два метри.
Я програю повідомлення на телефоні,
як Джон К'юсак у «Скажи хоч щось».
Кажу: «Я трахну губернатора!
Губернатор хоче мене трахнути!
Я буду першою леді Нью-Йорка!»
Це було неймовірно.
А потім він подзвонив, і ми говорили 45 хвилин.
Я подумала: «Боже мій, це серйозно». Розумієте?
І тоді я висловила ідею: «Можливо, я поїду на літо в Мен,
я б могла заскочити в особняк в Олбані.
Можемо влаштувати ковід-френдлі вечірнє побачення / анал.
Чи що ти там любиш».
І він такий: «Мені це дуже цікаво».
Я спитала: «То що робити?
Перебути карантин перед зустріччю? Типу, що...»
Він відповів: «Карантин-шморантин».
Я подумала: «О, цікавий поворот».
А коли це стало реальністю, коли я зрозуміла, що трахну губернатора...
Всі говорили про Nipplegate.
Говорили про те, чи був у нього пірсинг пиптиків.
Звісно, я знала, що не було.
Він 59-річний білий чоловік.
Йому бракує духу, щоб це зробити.
Але мене цікавили його пиптики, і я збільшувала
його знімки в Instagram.
І з його пиптиками творилося щось цікаве.
Вони прямували в дуже південному напрямку.
І я ще не стикалася з такою бурею.
Моя старша сестра така: «Краще ззаду. Безпечніше.
Зараз пандемія. Навіть не треба дивитися на соски.
Ти мусиш». Бо я ниділа.
А вона така: «Ти патріотка чи ні?»
Я кажу: «Патріотка. Хочу нею бути. Це дуже важко».
Ми орендуємо будинок у Мені. Їдемо в Мен. Я почала йому писати.
Я з усією родиною, групою друзів.
У нас великий будинок на воді,
не знаю якого періоду.
І я почала писати йому. Надсилаю йому мої фото на сапборді.
І раптом він перестає відповідати.
І перші кілька днів я намагалася переконати себе, що це не кінець.
Я думала: «О, ні. Він губернатор. Він, певно, дуже зайнятий».
На третій день я сказала сестрам, Шошанні й Сімон:
«Я нічого не чула про Ендрю Куомо, відколи я в Мені».
І моя сестра, незаймана, така: «Я ж казала.
Він не може тебе трахнути.
Хтось із його офісу пронюхав про цей зв'язочок чи флірт
і поставив на ньому хрест.
Він не може кричати на всю країну,
щоб стояли за два метри,
а потім трахнути одну з найгучніших жінок у світі.
Він просто не може».
А інша сестра така: «Напиши йому ще раз».
Наступного ранку я на вулиці. В бікіні. На «Веспі».
На мені маска й шолом, і сонцезахисний крем усюди,
лише щоб показати йому, що я в безпеці.
В останню мить я опускаю топ, тож я топлес у бікіні,
і мій брат Рой мене фотографує.
Приходить Сімон і бачить нас.
Вона каже: «Челсі, якого біса ти твориш? Це ж твій брат!»
Але в цей момент я в такому відчаї.
Я знала, що він мене послав, але я була у відчаї.
А також ідея фото напівоголеної Челсі Гендлер,
передане через iPhone чи iPad Ендрю Куомо
на великий ранковий брифінг про ковід
на національному рівні, так мене тішила.
Я просто хотіла зробити країні подарунок.
А потім, коли я зрозуміла, що він не відповідає, що нічого не буде,
до мене дійшло, і я відчула себе пригніченою.
Самотні люди під час ковіду були налякані.
«А якщо в нас більше ніколи не буде проникнення?»
І тоді мені стало погано,
що я не взяла собак Берта й Берніс зі мною в Мен.
Тож я сиділа з братами й сестрами.
Така: «Я справді в депресії.
«Мене послали, друзі, і навіть собаки не зі мною.
Не знаю, як забрати їх із Каліфорнії. Вони не полетять.
Неподобство. Я цього не робитиму».
І мій брат Рой сказав: «Як щодо потягу чух-чух?»
А моя сестра Сімон сказала: «Не зважай. Знайдемо спосіб».
Вона спустилася через 20 хвилин і сказала:
«Я знайшла пару, яка привезе твоїх собак із Каліфорнії в Мен,
і вони будуть тут за 48 годин».
Я подумала: «Це взагалі можливо? Тобто...»
Я не знала, чи це можливо,
але коли все йде так, як я хочу, я не ставлю багато питань.
Я така: «Гаразд, чудово».
Це був понеділок 19:15,
а в середу о 19:30
ця пара приїжджає в будинок у Мені,
і Берт з Берніс вивалюються з причепа позаду фургона.
І я така вдячна.
Всі з вас, у кого є собака,
знають напевне, яка я була вдячна, коли їх побачила.
Я забігла в орендований будинок.
Мій брат на кухні готує,
і я хапаю дві склянки, пляшку «Бельведер»
і починаю робити їм коктейль подяки.
А мій брат Рой питає: «Для кого це?»
«Для пари, яка привезла Берта й Берніс.
Це коктейль подяки».
Він сказав: «Тільки по одному».
Я спитала: «Чому? В чому проблема?»
Він сказав: «Поглянь на мене, Челсі.
Будь-хто, хто приїхав
з Каліфорнії
в Мен
за 48 годин
на метамфетаміні».
Тож я виношу напої й кажу: «Щиро дякую».
А мужик: «Вибач, ми лише по одній.
Маємо бути у Флориді до півночі».
Овва.
А наступні два дні
мої собаки Берт і Берніс безцільно
ходили довкола дощок,
б'ючись головами.
Просто апатично.
І я дивилася на них з думкою: «Боже, що не так з моїми дітками?»
Мій брат Рой такий: «Що з твоїми дітками?»
Я кажу: «Поглянь на Берта. Він наткнувся на те дерево вже втретє».
Він такий: «Що не так із твоїми собаками? Ти відправила їх
у високошвидкісну
метамфетамінову
погоню всією країною,
бо губернатор не трахне тебе під час глобальної пандемії.
Тож тепер вони відходять від метамфетаміну.
Ось що відбувається».
Він такий: «Слава Богу, в тебе нема дитини».
Я йому: «Мене так дістали образи через моє виховання.
Спробуй виростити двох собак на один дохід».
Потім мені написала Барбара Буш.
Дочки нашого колишнього президента, близнючки, Дженна й Барбара, мої подруги.
Познайомилася з ними на премії «Жінка року» від Glamour
багато років тому в Нью-Йорку.
Я була з двома сестрами. Вони були сестрами.
Це було в нас спільним.
Я називаю їх сестричками.
Так можна називати всіх жінок:
не треба запам'ятовувати імена.
І мені написала Барбара Буш.
Каже: «Сестро, ти ж у Біддефорд-Пулі».
Частина Мену, в якій я була, республіканський анклав.
Вона сказала: «Ми чули, ти там.
Ми зовсім поруч. Хочемо привітатися».
Я: «Звичайно. Заїжджай».
І я бачу Барбару Буш. Вона йде по під'їзній доріжці.
Великий крутій під'їзній доріжці.
Вона спускається,
а потім я бачу двох агентів Секретної служби позаду неї.
А потім колишню першу леді Лору Буш.
І я така...
Надто багато республіканців.
На щастя, був ковід. Я подумала: «Дистанція два метри. Гаразд».
І ми кружляємо довкола, я приводжу їх на балкон,
і ми дивимося на океан на терасі цього будинку.
А Лора Буш, колишня перша леді, має ямочку. Я любителька ямочок.
Щоразу, коли бачу, я така кажу: «Вони невинні».
З мене жахливий присяжний.
Я б обґрунтувала всі свої думки чиїмось виглядом чи ямочками.
А потім мій брат Рой виходить на ґанок
і бачить Лору Буш, колишню першу леді, і каже: «Знайоме обличчя».
Потім вони вже йшли, і Барбара Буш, моя подруга, така: «Ой».
Я їй: «Ми займаємося пілатесом вранці, приходь».
Вона щойно вийшла заміж.
Вона: «Так, ми приходитимемо щоранку на пілатес».
І вони почали приходити.
Всі тільки й говорили тоді про піклбол.
Я звинувачую ковід у піклболі.
До ковіду про клятий піклбол не було чути.
Піклбол. Це не та тема, яку я можу сприймати серйозно.
Коли люди безперервно плескають про...
Це не справжнє тренування, ясно?
Тож стуліть ваші пельки.
Ви б спалили більше калорій,
засовуючи справжній огірок собі в дупу на корті,
ніж граючи в піклбол.
Піклбол і Burning Man. Про це я теж не хочу чути.
Не тягніть мене туди.
Burning Man — це купка багатіїв, які вперше намагаюся ділитися.
Тож усі говорять про піклбол,
а Барбара Буш така: «Ваштуймо турнір із піклболу в Кеннебанкпорті.
Ви... Гендлери проти Бушів».
І я така: «Ні, сестричко. Це мило, але ні.
Я не поїду в Кеннебанкпорт.
Не хочу, щоб мене бачили з батьком.
Я можу не стриматися в компанії твого батька.
В мене бувають вибухи гніву.
І я така ж здивована, як і інші, коли вони трапляються»
Не знаю, коли накинуся на когось,
а коли це станеться, я теж боюся за цю людину.
Я точно не хочу це робити на чиїйсь ділянці, розумієш?
Бути злою до твого батька чи діставати його з бозна-якого приводу».
А вона: «Сестричко, не хвилюйся. Я подбаю, щоб татусю зробили масаж».
Я така: «Не називай його татусем.
Це не мій татусь».
Я: «Ми не їдемо». Вся моя родина, моя сестра, незаймана:
«Не забирай у нас цю можливість.
Ми хочемо в Кеннебанкпорт.
Ти маєш позбавляти нас цієї нагоди
лише через свою політичну маячню.
Вживи свої пігулки й придуши особистість».
А моя сестра така: «Вживи зразу дві. Вона має рацію».
І мій брат Рой каже: «Їй треба чотири їстівні, щоб заспокоїтися,
і вона після цього майже німа».
Тож я вжила чотири по сорок міліграмів ТГК,
щоб поїхати до Кеннебанкпорта.
Сорок міліграмів.
Так. І я така... Це навіть не... Я...
Слухайте, я розумію, що наркотики не для всіх. Вони для мене.
Ми чудово розуміємося.
Ми чудово ладнаємо.
Якщо я твереза, в мене забагато переваг.
Тож я вжила 40 міліграмів ТГК.
Ми приїхали в Кеннебанкпорт.
Ми на корті. На мені козирок і шорти карго.
Я схожа на гігантську лесбу.
Я геть обдовбана, в мене великі товсті сонцезахисні окуляри,
і ми на піклбольному корті.
Я нічого не роблю, бо так і треба, коли граєш у піклбол.
Ти просто там стоїш.
І ми не на корті
менше як 30 секунд, перш ніж я чую голос
колишнього президента Сполучених Штатів. А він такий: «О-о.
Я чув, що смішна леді в місті».
А я під таким кайфом.
Я думаю: «О ні. Ні.
Я гадала, татусь на масажі».
І я дивлюся на сестру, ту, якій довіряю, розумієте?
А вона: «Це він. Заткнися. Не говори».
І я така...
І я перевіряю, а Джордж Буш іде до мене з розпростертими обіймами.
Він такий: «Ходи сюди!» А я: «Відійди, в біса!»
Я така: «Зараз пандемія. Відійди!»
А він: «Що?»
Я кажу: «Пандемія.
Я знаю, у вас власне Айдахо на цьому острівці,
чи що це, в біса, таке».
І мій брат Рой виходить із корту,
дивиться на колишнього президента й каже: «В тебе точно знайоме обличчя».
Такий сором.
Він: «Хочу показати тобі мою колекцію».
Він такий: «Я художник. Я намалював багато картин».
Я кажу: «Так, я знаю. Я не...
Я не хочу йти з вами, будь ласка».
Я така обдовбана.
Я лише хочу, щоб це закінчилося.
І він схопив мене за руку.
Такий: «Гайда. Чого ти боїшся?»
І Барбара Буш така: «Піди з татусем, сестричко.
Іди з татусем».
Я собі: «Припини називати його татусем!»
І ми заходимо в цей будинок, тільки він і я.
І я така: «Що відбувається? Чому день такий довгий?
Коли...
Коли це скінчиться?»
І він показує мені свою першу картину.
І я не та людина, яка знається на мистецтві.
Я філістер, і мене навіть
не змусиш прикидатися, розумієте?
Я не з тих, хто каже: «Я знаю».
Я ні.
Ну, я рада, що є мистецтво.
Це як підковдра. «Дякую».
«Дякую за наявність. Мені не треба передісторія.
Мені не особливо цікаво».
Тож я дивлюся на першу картину
й просто намагаюся придумати, що сказати, що було б
пов'язане з картиною.
Я така: «О».
А він: «Зніми окуляри.
Щоб роздивитися картину».
І рефлекторно я дуже чесна.
Я сказала: «Пане Президенте, я геть обдовбана.
Ви мате це знати з поваги до Офісу».
І він такий...
А я кажу: «Так, це так».
А потім ми піднялися. Там було три майданчики, три різні східні.
Всі його картини на цих майданчиках
чи на тих прольотах.
І коли ми дійшли до останньої, я подумала:
«Я маю придумати що сказати».
Я дивилася на неї й...
і сказала: «Такий товстий
шар фарби».
І моя сестра Сімон: «Гаразд! Час іти!»
Вона була внизу сходів, бо пішла за мною.
Я подумала: «Слава Богу». Вона б не лишила мене з ним наодинці.
І я теж хотіла звідти вибратися, перш ніж відсмокчу Діку Чейні.
Я така: «Що буде далі?»
І перш ніж піти, я сказала: «Боже мій. Можна спільне селфі?»
А він: «Звісно».
І я роблю селфі з Джорджем Бушем.
І біжу вниз, сідаю в машину з братом і сестрою,
і надсилаю фото прямо Ендрю Куомо.
Я така: «Для президента підходжу, але для губернатора — ні?»
А через пів року з'ясувалося,
що Ендрю Куомо був маніяком
і переслідував усіх на роботі.
Звісно, він маніяк і переслідувач.
Він переслідував усіх нас по телевізору щодня.
Мені просто це подобалося.
Потім мені подзвонила незаймана сестра: «Цікаво, як ти виходиш із таких ситуацій.
Ти могла зустрічатися з Ендрю Куомо. Тебе б зараз скасували».
Я така: «Ти наче розчарована».
Вона веде: «Подумай про всі рази,
коли ти була близька до біди».
Вона: «Може здатися, що наша мати нагорі, на небесах,
захищає тебе й береже, щоб ти не зіпсувала собі життя».
Вона така: «Пам'ятаєш Марту Макінтош з її брекетами?
Ти й тоді врятувалася в останній момент».
Каже: «Знову й знову. Ти щойно видряпалася.
Ти нічого не вирішувала. Це просто сталося».
Я сказала: «Це дуже цікавий спосіб дивитися на все.
Думаєш, так наша мама проводити час на небесах?
Псує мені малину на землі?»
Вона така: «Подумай про Білла Косбі. Подумай про це».
Я забула про Білла Косбі.
Мені було двадцять, і я виступала в казино в Атлантик-Сіті,
і Білл Косбі виступав.
У мене було два вечори. І в нього два.
І після першого вечора я проходжу казино,
і до мене підходить менеджер і каже:
«Білл Косбі хоче зустрітися з вами в його готельному номері о з:00».
Я така: «Я, в біса, там буду».
Зі мною був охоронець і хлопець, який відкривав шоу для мене.
І ми підійшли до кімнати Білла Косбі. Було 2:50.
Я завжди рано, бо ніхто забирав мене зі школи.
І я чекаю, а потім стукаю у двері рівно о третій,
і Білл Косбі відчиняє.
В дитинстві я обожнювала Білла Косбі.
Я хотіла, щоб мій батько був більш професійним, як Білл Косбі.
Я хотіла, щоб у тата був гінекологічний кабінет у нашому підвалі.
З обертовими кухонними дверима й чистим светром.
Татові не стало б упертості, щоб отримати всі необхідні дипломи,
щоб стати гінекологом.
Він був би радше доморощеним гінекологом.
Але я хотіла бути частиною тієї сім'ї. Хотіла бути сестрою Руді й Ванесси
й хотіла вибити все лайно з брата Тео.
Ось що я хотіла для себе.
Білл Косбі хотів зустрітися. Він знав, хто я.
Знаєте, як це було важливо, коли я була в тому віці,
і ми нічого ще не знали про Білла Косбі.
Не могла дочекатися, коли він відчинить,
і він зробив це з величезною усмішкою як на пудингу Jell-O.
І я подивилася на нього, а він на мене,
і я стрибнула йому в обійми.
І я така: «Тату, я вдома».
І ми обіймали одне одного якийсь час.
І нарешті він мене відпустив.
А потім двері розкрилися й показали, що я з вдома чоловіками,
яких він не бачив,
і усмішка з пудингу Jell-O перетворилася на похмурий погляд.
Тоді я не знала, що відбувається.
Тепер я знаю, що він думав: «У мене досить рогіпнолу для всіх цих людей?»
І ми заходимо в номер Білла Косбі й сидимо там.
І в нього величезний, пишний президентський люкс.
А я сиджу там із коміком та охоронцем.
І він починає чіплятися до хлопця, який відкривав для мене.
Білл Косбі розповідає хлопцю,
що він ніколи нічого не досягне, відкриваючи для жінки.
І спочатку я думала, що ми... Я така: «Це...»
Типу...
«Ми що, на "Підставі"? Типу, що...»
І тоді я зрозуміла, що він отруйний і злий.
Я була молодою жінкою. Я не вміла відстояти себе.
Але я мусила. Довелося заступитися за друга.
Я думала: «Треба вставати. Це жах.
Що він робить?»
Ми вийшли з номера.
Я ніколи не забуду, як ми втрьох були...
Це було найгірше відчуття.
Ми навіть не могли нічого сказати одне одному.
Кажуть: «Ніколи не зустрічайся з кумирами».
І в мене було лише два кумири.
Вуді Аллен і Білл Косбі.
А потім спливла ця історія через шість років,
що Білл Косбі присипляв кожну жінку, яка приходила до нього в номер.
І моя незаймана сестра подзвонила мені знов.
Така: «Тепер ми знаємо, чому Білл Косбі був у такому кепському настрої того дня».
І я така: «Білл Косбі не знає,
що рогіпнол не залишив би клятої вм'ятини на мені».
Дякую, Нью-Джерсі! Дякую за таке веселе шоу!
Дякую!
Дякую, друзі!
Дякую.
Дякую, друзі! Дякую!
Дякую, друзі!
Переклад субтитрів: Людмила Речич