Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Обикновено се разстройвам,
когато Мег редактира поемите ми.
Тя е ужасен редактор!
Кажи какво имаш предвид.
Имам предвид, че Мег е учителка по поезия,
има опит в писането и редактирането.
Мег непрекъснато кълца моите поеми.
Разплаквам се, ядосвам се, когато казва, че нещо не е добро.
На следващия ден осъзнавам, че е права, всеки път.
Но по този начин аз...
Аз се усъвършенствам.
Нали, скъпа? - Да.
Имаме различен подход към клишетата.
Аз гледам да ги заличавам,
но Андреа ги удвоява.
Нямаше да можеш да го редактираш,
ако вникваше в смисъла на поемата,
но кажи все пак.
Ако можеше да се справяш сама,
аз нямаше да съм тук.
Харесвам и моя, и твоя начин.
Но моят е малко по-забавен.
Колебая се за една поема, озаглавена "Химн на смъртта".
Снощи прочетох началото на Мег
и казах: "Ако бях документален режисьор,
бих започнала филма с тази поема,
като озвучаване на случващото се".
Мег каза: "Какво например?". "Може би погребението ми."
Мег каза: "Не!". Беше много неловко.
Притеснявам се.
И мен ме е страх да я прочета.
В началото мислех, че е просто вирус.
"ХИМН НА ЖИВОТА"
Но когато болката заприлича на анаконда,
лекарят ми ме убеди да си направя скенер.
Винаги съм била хипохондрик, с осакатяващи паник атаки
и хроничен страх от смъртта.
Разтреперих се още когато технологът ме помоли да се наместя
за по-добра видимост на таза.
Линиите на дланите ми се давеха в пот.
Технологът наруши протокола и ме заведе до колата ми.
Спирахме два пъти, докато се опитвах да си поема дъх.
На следващата сутрин телефонът ми звънна.
"Големи образувания по яйчниците. Със съмнения за рак."
Не усещах ръцете си.
Изтръпваха от това, че здраво се вкопчих в любимите си хора.
"Това е началото на кошмар", помислих си аз.
Диагноза, обявена в последствие от докторите за нелечима.
Страхът ми се сбъдва.
Но останете с мен, всички,
защото историята ми е за щастие, което се намира по-лесно,
когато осъзнаеш, че нямаш цяла вечност да го търсиш.
Днес ми гостува автор на поезия
с прочити по цял свят.
Носител на наградата "Поет на Колорадо", Андреа Гибсън.
Да си лауреат е обременяващо,
а се случва в момент от живота ти,
когато водиш битка с рака.
Да. Смятам, че осъзнаването, че сме простосмъртни,
че ще се сбогуваме със света
и един с друг по някакъв начин,
че ще се сбогуваме с телата си все някога,
пробужда човек.
Моментално отваряш очи
и изпитваш страхопочитание от краткостта на всичко.
Не искаш да пропиляваш дори секунда.
Преди това пропилявах много секунди.
ЛОНГМЪНТ, КОЛОРАДО
ПЛАНИНАТА БРОУКБЕК
Не мога да ги спра да лаят по пощальона,
каквото и да правя.
Скуош казва: "Там има здравни сметки,
които са неразумни.
Махнете ги от къщата ми!"
Ако можех да си пожелая нещо,
то ще е пощенска кутия.
Защото се боря с нашата
както пича от "Коледна история" в борбата му с пещта.
Не успявам да спася пощенската кутия
от това да я бутат снегорините.
Да погледнем.
Не разбирам защо не доставят пощата в това.
То е просто...
Трябва да е стабилна, за да слагат писмата вътре.
Само още един камък.
За какво са?
Да я стабилизират.
Очевидно е!
Честно казано, мисля, че това е страхотно.
Ако бях пощальон, бих доставял в това,
защото си личи, че хората са се постарали.
Това е най-важното, да се опитваш.
Знаеш ли къде е ключът за колата?
Не.
Намерих го.
Андреа има способността да се сприятелява с всички,
дори с хора, с които не се прекрачва граница.
С Андреа бяхме на сватбата на лекаря й...
Не онкологът ми.
Личният ми лекар. - Да.
Сега ми е близък приятел.
Беше традиционна сватба
и разделиха дансинга на мъже и жени.
Ние не знаехме какво да правим...
И танцувахме на паркинга,
защото не знаех коя страна да избера.
Той е чудесен. С него правим срещи на смъртта.
Чуваме се по телефона или по интернет
и говорим за смъртност и умиране...
Все го казвам на Мег.
Като малка мислех,
че ще е по-лесно, ако всички умират едновременно.
Но сега мисля по друг начин,
защото... гледам приятелите си
и вече виждам как
смъртта ми ще ги направи още повече това, което са.
Но...
Аз...
Не искам да...
казвам, че ще умра със сигурност.
Пристигнахме, купонджии.
Нямам търпение. - Да отбия ли?
Да.
Боли. - Няма проблем.
Мога да го опиша само като
мигрена, само че в...
седалищната ми част.
Не съм пила болкоуспокояващи досега,
но снощи за малко да пия.
Сестра ми се пристрасти към Оксикодон и...
ги избягвам, ако мога.
Какво снимате?
Обсебени са от мен.
Така ли?
Случайно дойдоха в къщата ми...
Личи си. - ...и почнаха да снимат.
Красива си. - Мерси. Ти също!
Не разбирам защо,
но цял живот мъжете ме преследват като луди.
ОНКОЛОГИЯ И ИЗСЛЕДВАНИЯ
Това ми трябваше, седнете там.
Мерси. - Моля.
Притеснено ми е.
Здравейте. Как сте? - Привет. Радвам се да ви видя.
Радвам се, че ходите. Добре ли сте?
Малко по-добре. - Хубаво.
Благодаря, че питате.
През 2021 г. получих диагноза рак на яйчниците.
Направиха ми пълна хистеректомия
и шест месеца ходих на химиотерапия.
Шест месеца по-късно ракът се върна.
Беше в черния ми дроб и диафрагмата ми.
Даваха ми още две години живот.
Отново бях на химиотерапия за още една година.
Андреа си тръгва от последната си химиотерапия.
Скъпа, как се чувстваш?
Щастлива.
Но след четири месеца
ракът отново се върна.
Тогава казаха, че е неизлечим.
Подминах двете години продължителност на живот.
Предложиха да продължа с пробни лечения,
но докторът каза: "Ще разбера, ако не искаш да се лекуваш.
И се оставиш да умреш...".
Но аз искам да живея възможно най-дълго.
Искам да мога да кажа, че съм на 50 г.
Сега съм на 48 г. и искам да навърша 50 г.
Казах на доктора ми
да спре да ми предлага
да не се лекувам.
Ще правя каквото мога, за да живея.
До петък. - Благодаря. До скоро.
До скоро.
От три години не ми се е услаждало ядене.
Когато имаш рак и се подлагаш на химиотерапия,
апетитът ти изчезва напълно.
Но бих живяла остатъка от живота си без вкусови рецептори, ако...
мога да живея остатъка от живота си.
Сега бихме питали Стеф за сексуалния й живот.
Да!
Стеф има нова приятелка. - Да.
Онзи ден Стеф звъня да каже,
че й е бъркала с пръст.
Всъщност... - Не беше така.
Какво? - Вие се обадихте
да кажете, че Мег е бъркала на теб!
Ние сме ти го казали? - Да.
Аз не казвам такива неща. - Не сме ти звънели...
Заради рака.
Не сме... Чакай. Кажи ми защо сме казали това на Стеф.
Не споделяме често такава информация!
Какво е станало?
Звъняхте да кажете,
че Мег така ще те люби с пръсти,
че ще ти изкара рака.
Не съм го казала!
Имам го на телефона си, ще чуете.
Много се смях. Трябваше да отбия,
за да му се насладя.
Не... по този начин.
Стеф. Тук сме с Мег.
Разбрахме, че Хедър ти е казала новината.
Искаме да знаеш,
че Мег така ще ме люби с пръсти, че ще оправи всичко.
Мег ще извърти така пръстите си,
че ще се помоли малко, докато е в мен.
Чакай... - Чухте ли? Вие бяхте!
Трябва да се знае защо оставих това съобщение.
Хедър ти беше казала за метастазите в костите ми...
Знаех, че ще се натъжиш,
приятелите ми ще тъжат,
затова оставям такива съобщения на приятелите си.
Получи се. Не тъгувах. - Винаги сработва.
Сега трябва да чуем отговора ти.
Добре.
Андреа и Мег, поплаках малко,
но после се обнадеждих и много се надявам
особено щом ще има пръсти тази вечер.
Да ви предложа да пробвате с палци?
Защото в последно време ми го правят на мен
и аз нямам рак,
и може това да е причината.
Честно казано не е хубаво,
не знам защо все се случва. Може би защото не се обаждам
и не казвам...
"не".
Обичам ви и двете. Много.
Стеф си пада по по-възрастни жени.
Приятелката й е на 70 г. - Не е на 70 г.
Така помня. - Само на 65 г. е.
Млада е. - Знам.
Какво те притеснява? - Че са 20 години разлика.
Стеф наистина я обича.
Да. - Обичаш я.
И не иска тя да умре преди нея.
Интересен е
страхът от това да си с някой,
който може би е на края на живота си.
Не съм имала на кого да кажа:
"Искам повече време с теб".
Много е мило, Стеф. Това изпитвам към Мег.
Искам всичкото време.
Искам да видя, когато излезе книгата й.
Имахме диво преживяване.
Казах ли ти какво се случи онзи ден?
Кой ден?
Когато разбрахме за метастазите в костите ми?
Почувствахме се сякаш
имам само два месеца живот.
Може и така да е. Не знам.
Но така се чувствахме през онзи ден.
И после
поплакахме доста и след това
Мег показа едно видео.
Намерих състаряваща апликация,
добавих и песента
"Все още си единственият" на Шаная Туейн.
На тази песен предложих брак на Андреа.
Все още сме силни...
Все още единственият... Към когото тичам...
На когото принадлежа...
Още теб искам до живот...
Обичам този човек.
Толкова е готина.
Влюбена съм в този човек.
Но... да.
Сякаш не се бях виждала ясно,
докато не видях Мег състарена.
Виждах годините на любов по лицето й.
Виждах как ни е крепяла през десетилетията,
в бъдещето.
Чувствах, че съм с нея на всяка крачка.
Представи си, че щом човек умре...
"ТИНКТУРА"
...на душата й липсва тялото,
тъгува за загубата на ръцете и всичко, което са държали.
Липсва й притихналото гърло, когато чете на глас
на първия учебен ден.
Липсва й ритнатият пръст на крака,
разхлабените зъби,
лакътят.
Душата още пита:
"Защо толкова боли лакътят? Странно е".
Представи си, че на душата й липсват бузите,
удавени в мъка.
Представи си, че на душата й липсват падащите мигли,
чакащи да станат желание.
Когато човек умре, душата претърсва вселената
за нещо изчервяващо се,
премита вселената за отслабнало търпение,
за последния нерв, борещ се за живота си,
за гласовите струни, жадуващи да бъдат чути.
Представи си, че на душата й липсва гладът,
празнотата,
гневът,
юмрукът, несвикнал да се свива - свит,
зъбите, несвикнали да стискат - стиснати,
тялото, несвикнало да прави любов - правещо любов,
като гладен призрак, изпълзяващ от гроба.
На душата й липсва никогашната старост...
Честит рожден ден на теб!
За много години - За много години
На душата й липсва всеки ден,
с болното тяло,
насиленото настояще,
сегашното, построено от треска.
Треската е молитвата на тялото,
гори и се моли за още един обикновен ден.
На душата й липсва борбеното тяло.
Какво друго би могло да удържи?
Андреа е с медицински проблем,
в който палецът им се маха.
Ще го спомена на сестрата, когато се върне,
защото мисля, че е по-важно
от туморите.
Нищо в космоса не може да си го представи.
Нито комета, нито небула,
нито лъч светлина ще разберат страхопочитанието,
пламъка на срама,
пръстите, вадещи първия сив косъм
и изхвърлящи го.
"Не си го представяме",
казват звездите.
"Разкажи ни пак за настръхването.
Разкажи ни пак за болката."
Правя писателска работилница за събитие на един лауреат.
Водещите ме помолиха да кажа как започнах да пиша.
Израснах в малък град, в северен Мейн.
Беше град на работническата класа.
Хората не бяха богати, но беше красиво.
Нямах творци в живота си.
Не познавах поети, нито писатели.
Не знаех, че човек може да си изкарва хляба с изкуство.
После дойдох в Колорадо, когато навърших 20 години,
и открих поетичните конкурси.
Харесваше ми,
че бяха по-достъпни от другата поезия.
Не ти трябваше диплома.
Така и не четох на живо. Не можех.
Имах страх от говорене пред публика.
Но приятелката ми, Бети, се раздели с мен.
И почувствах, че нямам какво да губя.
Не ми пукаше. Качих се на сцената и...
Все пак бях много притеснена.
Гласът ми не се чуваше от тресящите се листи.
Написах тази поема...
Написах тази поема отдавна.
Беше емоционално
и се чувствах сякаш не беше нужно... Не знам.
Не беше нужно да съм "лъскава".
Борих се с бели като звездите юмруци.
Имах синини с формата на Сейлъм.
Беше важно за мен да пиша поезия,
за която не ти трябва диплома, да я разбереш.
Сигурно поради тази причина
oбрисувам свят, по-красив от реалния.
Сигурно затова нямах интерес
да научавам големи думи.
Когато написах първата си книга, знаех малко думи
и издателят ми каза:
"Андреа, всички поеми имат едни и същи думи, пренаредени".
Казах, че само тях знам!
Защо да пиша неразбираем стих?
Емоционално неразбираем?
Сърцето ми е счупен фризер.
Затова не може да замразява нищо.
И не, не "винаги плача".
Просто се размразявам.
По онова време никой на сцената
не говореше за самоубийства.
Започнах да пиша откровено за моите лични...
...желания да отнема живота си.
За всеки ден, когато не можеш да станеш,
с притиснати китки,
за всеки, който е искал да умре.
Казвали са ми, че помага, когато
си напомняме постоянно,
че и други чувстват същото.
Тези поеми са по-обнадеждаващите.
Познавах и говорeх с други хора,
на които им беше трудно. Мисля, че им носеха мир.
Андреа не гледа на поезията като на нещо, от което да взема.
Като човекът под прожекторите,
а всъщност мисли какво може да даде на хората.
Според мен заради това е успешна.
ТАЗИ ВЕЧЕР Г-Н АНДРЕА ГИБСЪН
Бях на едно събитие,
където беше и един музикален мениджър.
Каза ми, че не е работила с поет досега,
но ме пита дали искам да опитаме. И казах "Да".
Гиби! Весели се.
Нервна съм!
Свята, искам да съм свята.
Досега не знаех, че вече съм.
Бяхме изненадани, че идваха хора.
Не знам дали трябва да го казвам,
но Андреа бе рок-звездата на поетите.
АНДРЕА ГИБСЪН РАЗПРОДАДЕНО
Беше сред първите поети с турне по рок клубове.
Шоуто беше бурно и енергично,
хората бяха пияни и се натискаха навсякъде...
Цунки, гушки...
...диво!
Започвах да рецитирам
и публиката рецитираше с мен.
Господи, беше... мечта!
Питаха ме
какво работя и казвах: "Аз съм поет".
Не мога да повярвам.
Какъв късмет имам в този живот.
Така се запознах с Мег.
И Мег рецитираше изречена поезия.
Бях на представление, на което беше и тя.
Питат те: "На каква контрацепция си?"
и казваш: "На метода гей".
Веднага щом я чух, помислих, че е страхотна.
Сякаш провалям нещо друго,
най-вече мен самата...
Поетите сме близка общност,
всички се познаваме.
Виждахме се по събития
и разни събирания, бяхме приятели с години.
Беше небрежно.
Танцувахме за състезание в Оукланд.
Тя беше с рокля на котки!
Танцуваше страхотно. Не знаех, че танцува добре.
Беше невероятна,
а аз също танцувам страхотно.
Доста се потя, докато танцувам, раздавам се много.
Не знам дали да ви кажа какво направих.
Те... ме попиха с ръце
и после си облизаха дланите...
Беше странно.
И еротично.
Беше необмислено.
Не казвам, че така се прави.
После бях в асансьор с обща наша приятелка
и тя каза: "Не се изненадвам".
Андреа си пада по теб от години. Не можех да повярвам.
Това беше Джеймс Дийн на гейовете. Как така?
Тя ми каза, че съм техен тип.
Пищна, червено червило. И аз...
Не знаех, че може да съм нечий тип.
Цял живот се срамувах от тялото си.
Цялото ми детство бях по лагери за отслабване.
Когато срещнах Андреа,
бях с 20-30 кг по-тежка от сега.
Смятах, че партньорите ми трябва да превъзмогнат тялото ми.
Когато Андреа ми писа: "Искаш ли да излезеш на среща?",
отговорих: "Да, с кого?".
Какво мислиш за мен и Меган?
Мисля, че ще е любовта на живота ти.
Дали? - Да.
Мег харесваше Лана Дел Рей,
затова купих билети на първия ред
и я поканих да отидем на концерта.
Те ми купиха билет до Колорадо.
Почувствах се като в "Дневниците на принцесата".
Бях на самолет!
Скуош, ще видиш приятелката ми, Меган Фали.
Вълнуваш ли се?
Събудихме се в деня на концерта
и исках да проверя пътя дотам, кога започва,
беше 13 май.
А концертът беше на 12 май.
Бяхме пропуснали концерта.
Преструвах се на сърдита,
защото исках вниманието им.
А те казаха: "Ела да ми покажеш голото си тяло".
За пръв път тялото ми беше подарък,
а не нещо, което да крия.
И...
...те целунаха корема ми, част от тялото,
от която трябваше да се срамувам като дете.
А те казваха: "Секси, секси!".
Чувствах се... сякаш
някой целуваше рана и я заздравяваше.
Няма да казвам "чао".
Да си тръгна ли? - Не.
Да напусна работа? - Да.
И какво да правя?
Обгрижвай ме.
Това отключи нещо в мен.
Щом Андреа обичаше тялото ми, можех ли и аз да го обичам?
По време на пандемията започнах да пиша мемоар.
Беше изцяло за тялото ми.
И после партньорът ми се разболя от рак.
А аз пиша мемоар за размер на панталони?
Какво... Какво?
Скъпа, добре ли изглеждам?
Категорично, абсолютно, истински лудо.
Истински лудо!
Наистина?
Косата им изпопада от химиотерапията.
Попитах нещо като: "Липсва ли ти да си с яка прическа?"
или нещо подобно и...
те казаха: "Искам да имам тяло. Не ме интересува как ще изглежда".
Това бе кулминация от житейската ми история с възприемането на тялото
и този момент просто...
сложи нещата в перспектива.
Безсмислието да не ценим
телата си, особено когато са здрави.
Светът и раните ми имаха нова перспектива.
Здрасти, чудовище.
Толкова те обичам.
Без целувки днес.
Ще изчакаш четири дни за целувки.
И аз трябва да чакам.
Мег също чака.
Днес или утре ме обзема стероидният гняв?
И днес, и утре.
Понякога по-късно, понякога вечер.
След химиотерапията получавам пристъпи на гняв от стероидите.
Да кажа ли какво забавно нещо правя,
което казвам на Мег?
"Поне." - "Поне!"
Влудява ме.
От стероидния гняв...
Андреа казва: "Поне ми дай вода".
Казвам: "Сериозно ли?".
"Можеш ли поне да ми дадеш смути?".
Тя вече е направила седем хиляди неща в този ден.
А аз казвам: "Поне...".
Опитвам се да не го казвам вече,
не знам защо го казвам. "Поне."
Тази фраза ме изкарва извън кожата ми!
Ще ти напиша любовна поема,
озаглавена "Поне".
Колкото и да не харесвам тази прическа,
дългата коса ме дразни толкова,
че реших да съм само с къса отсега нататък.
Пък и изглеждам корава с нея.
И си мисля,
че външността ми трябва да отива на същността ми.
Каква външност отива на моята същност?
Мила.
Брилянтна.
Красива.
Поне.
Поне!
Ще си проверя кръвните изследвания,
за да видя туморните маркери.
Ракът на Андреа може да се измерва с кръвен тест.
Нарича се CA-125, туморен антиген 125,
с него се измерва ракът на яйчниците в тялото.
На всеки три седмици за последните три години
проверявам дали ракът се разраства.
И чакам да видя дали...
умирам.
Животът ни е на триседмичен цикъл.
С наближаването на момента,
когато остава една седмица до следващите резултати,
ни обзема тежкото усещане отново
и се въртим в кръгове.
СЪПРУЖЕ
Последните резултати бяха 16.
Не знаеш как да се чувстваш...
особено ако числото е...
някъде около 20.
Не знаем какво значи.
Но ако е 16 или по-малко, ще сме щастливи.
Нека не уеднаквяваме числа с емоции.
Добре.
Скъпа, не гледай.
Скъпа, как да вляза в акаунта?
Ето така.
Високо е.
Какво е? - 21.
Какво мислиш?
Мисля, че ракът расте и по други части на тялото ми.
Мисля, че лечението вече не помага.
И че...
освен ако не стане чудо,
вероятно скоро ще си отида.
Би ли писала на приятелите ми?
Не ми е спокойно,
ако не кажа на приятели.
За майка ми е най-тежко,
защото е загубила сестра си заради рак,
скоро след това майка й умира.
Най-трудно ми е да кажа на нея.
Не знам какво значи това като цяло.
Но си знам диагнозата,
лечението все някога ще спре да действа,
рано или късно.
И...
щом го приема,
ме обзема една сладост.
Докато не го приема, просто си седя на едно място
с това число.
Когато приема, че се случва,
мога да продължа с живота си.
Всеки ще изпита този момент.
Всички тук.
Всички ще го преживеем.
Винаги казвам на Андреа: "Без теб нямаше да се справя".
Добре, че си тук. Без теб нямаше да се справя с това.
Така си е.
Без теб нямаше да се справя.
Написах нов списък.
Не включва екстремни преживявания.
"МАЛКИТЕ НЕЩА"
Без скокове с бънджи, летене с крилат костюм или с балон.
Без печати по паспорта
или плуване с делфини.
Колкото и завладяващи да са тези неща,
нито едно не ме вълнува
както нещата, за които сме учени, че са малки.
Това са най-големите ми малки мечти.
Да поседя с траурен гълъб, който скърби за загубата на любовта си.
Да поправя дреха на приятел
с напръстника на баба.
Да декорирам пианото си
с любовни поеми.
Скъпа, ще донесеш ли инструментите си? Ще ни трябват.
А бормашината? - Да, може да ни потрябва и тя.
Има четири катерици, които се бият, когато им занеса ядки.
Затова купих тези къщички.
Да гледам как катерица строи хралупата си в единствения оцелял от бурята бор.
О, да! - Да, да, да!
Да поправя пощенската кутия, съборена от снегорин.
Този път цялата кутия липсва.
Заедно с писмата ни в нея.
Потърси ли я?
Защо, да не си я видял някъде?
Да поправя пощенската кутия, паднала от бурята.
Странно е, че я рекламират с деца.
Сякаш е за деца.
Не, истинска си е. - Погледни това.
Казах, че е от "ФишърПрайс"!
Наистина ли е "Фишър-Прайс"?
Да поправя пощенската кутия, бутната от мечка,
отново и отново.
Гиби измисли елегантно изглеждащо решение!
Да пожелавам лека нощ на майка ми, всяка нощ, цяла година.
Сладки сънища, мамо. - Обичам те.
Да задържа асансьора в болницата за непознат,
минути след като съм получила лоши новини.
Много ви благодаря за всичко.
Да благодаря на сестрите твърде много пъти.
Много ви благодаря.
Има буболечка.
Ще я пусна навън.
Да усетя паяк по дланта си,
докато го нося навън.
Да спя под звездите
и да измислям нови съзвездия.
Близначките,
Мери-Кейт и Ашли Олсън.
Не знам кои са те.
Да запомня как лунната светлина влиза през прозореца
и докосва лицето на Мег.
Искам позволението ти
да те събудя, ако се натъжа.
Винаги имаш позволението ми.
Да усетя топлите ръце на Мег,
как ме прегръщат, докато сме на мотора.
Почти стигнахме, Идж! Много си смел.
Да танцувам, докато скърбя.
Да почувствам океана в надземния ни басейн.
Да обичам, докато страдам.
Да забравя телефона си.
Да си спомням всичко.
Преди рака бях депресирана.
След диагнозата се почувствах различно.
Почувствах се сякаш съм направена от благодарност и любов.
Щастлива съм, че имам спокоен живот.
Радостни кученца!
Преди диагнозата пътувах постоянно.
Почти не си бях вкъщи.
Представление след представление.
През последните три години, след диагнозата ми,
вече не пътувам.
Здравейте, прекрасни. Наскоро разбрах, че ракът ми се е върнал,
и се налага да отменя есенното ми турне.
На всички, които си купиха билети...
Обичам ви. Благодаря ви.
Ще ви държа информирани за преживяването.
От години не съм правила шоу.
Имунитетът ми е много слаб,
с Мег сме под карантина.
Същински риск е.
Но признавам, липсва ми да съм на сцената.
Искаш ли да правиш още шоута?
Ще съм съкрушена, ако умра, без да съм направила още едно шоу.
Много бих искала.
Но здравето ми е изключително крехко.
Така че... Не знам.
Алекса, загаси лампата.
Добре.
Кое бе най-хубавото от деня ти?
Имаше един момент, в който...
Раян ме пита дали искам да направя шоу.
И аз...
Искам.
Наистина искам.
Вълнувам се при мисълта.
Ами от твоя?
Имам няколко.
Добре.
Но избирам този сега.
Този?
Не е честно. И аз щях да го избера, ако знаех.
Ако знаеше какво? - Че е опция.
Бети? Здравей! - Здрасти!
Вълнуваш ли се за боклука?
Да.
Аз много се вълнувам.
Снощи разбрах,
че те чуват дори и да шепнеш.
Добре. - В момента ни чуват.
Не ми шепни, че не ги харесваш.
Дадено.
Те знаят ли, че се познаваме? Или мислят, че съм таксиметров шофьор?
Знаят, че си ми бивша,
и знаят, че си ми близък приятел.
Първо трябва да знаете, че...
Господи, винаги го прави! Винаги.
...съм известна с това, че скъсах с Андреа.
Да.
Колко хора могат да кажат: "Скъсах с Андреа Гибсън."?
Много!
Много хора могат да го кажат! Луда ли си? - Аз бях първата.
С мен почна кариерата ти.
Защо скъса с тях?
Оказа се, че сме еднакви.
Две момчета, които не разбираха половете, нали?
Така е.
Две момчета не е лошо, Раян.
Така е. Просто...
Не беше нашето. - Не беше.
Когато се разкрих, на родителите ми им беше трудно
да разберат какво е да си куиър
и че мога да съм щастлива като такъв човек.
Боях се да срещна родителите на Бети,
защото знаех, че са католици.
Но щом влезнах в дома им,
ме посрещнаха с любов.
Бащата на Бети почина от рак наскоро.
Беше диагностициран и пет дни по-късно си отиде.
Звъннах на Андреа и казах: "Не мога да остана тук".
Защото не беше... не беше тъга.
Беше дискомфорт от случващото се.
Андреа каза: "Отвори сърцето си към любовта.
Всяко чувство, което изпитваш, го наречи любов,
независимо дали е страх, или тъга.
Наречи всяко чувство 'любов'".
Това ми помогна да преживея загубата.
БУНИЩЕ
Някой е хвърлил този стол? Хубав стол е.
Белият ли? - Да.
Има стих в една от поемите на Андреа, който гласи,
че толкова куиър хора са приятели с бившите си,
защото губят семейството си
и намерят ли хора, които да нарекат семейство,
ще направят всичко, за да ги задържат.
Ще ми го вземеш ли, Бети?
Има два.
Много от приятелите ми са ми бивши.
Като Бети.
Бети има син,
който нарича Андреа "лечо".
Комбинация от "леля" и "чичо".
Къщата, в която живеем,
е купена от Андреа и Емили, тяхна бивша, от преди 25 г.
Когато се нанесох, живях с Андреа и Емили.
И с Хедър, с която били заедно осем години преди това.
Много от поемите ми за разбито сърце са за Хедър.
Сега е мой мениджър. Много близка приятелка ми е.
Така че, да, много бивши.
Те са ми като семейство.
Боун, да говорим по работа.
Дискутираме дали да не направя още едно шоу.
Смятам, че ако направиш нещо различно, ще сработи.
Хората ще искат да го видят.
Ще бъде събитие за хората.
Възможно е да е последното ми шоу.
Ще бъде много емоционално,
защото приятелите ми могат да дойдат,
за да ме подкрепят.
Да. - Но се притеснявам.
Не искам да отменям повече шоута.
Беше ми много трудно да отменя цяло турне.
Ще видим. - Добре.
Андреа ми помага да редактирам мемоара си.
Редактираме по различен начин.
На мен ми отнема много време да пиша.
А гледам как Мег пише нещо брилянтно,
красиво...
и то за кратко време.
Но ти знаеш много думи, Мег.
Един ден ще разберем, че думите, за които Мег казва, че са думи,
не са наистина думи. - Добре.
Да гласуваме. Кое е по-странно,
да знам много думи като поет и писател,
или Андреа, лауреат, да знае... пет?
Знаеш ли колко добър писател трябва да си,
за да пишеш колкото мен само с пет думи?
Прощавай!
Но ти имаш много повече способи.
Сякаш построих къща само с отвертка.
Добре... - Коя глава е?
Да се подготвя.
Преди операцията. - Добре.
"Бях омагьосана при вида на стомаха на Андреа.
Торсът им, преди здрав и остър,
се беше раздул в последните няколко седмици,
подуването беше знак колко е реално,
колко е спешно.
Като мен, те имаха коремче.
Мразех моето цял живот, но никога не се бях бояла
дали няма нещо злокобно под повърхността."
Има много красота в това, скъпа.
Харесва ми написаното. Страхотно е.
Но нещо ми липсва.
Чуваме, че не искаш да губиш Андреа,
естествено,
но не чуваме какво чувстваш ти.
Ще поясниш ли? Съгласна съм,
но мисля, че съм го включила, а явно не съм.
За мен нещата приемаха нов образ,
това се опитвах да...
Трябва ясно да изразиш
защо ти, като мой партньор,
най-близкият до мен човек...
не се разпадаш в този момент. Защо?
Не е проблем, че е така. Но трябва да го включиш.
Ти си главният герой, не аз.
По-нататък разказвам за пристрастяването към храната
по време на лечението. - Добре.
Може би там ще го чуеш. - Продължи и да видим.
"Грижата за раковоболен се оказа октопоидна..."
Какво, по дяволите, е това? - Ти как мислиш?
"Октопоидна"? - Да.
Нямам никаква представа, Мег, мамка му.
Прекалявам с тази дума, съжалявам.
Означава като октопод.
Ползвам го за описание на много ръце.
Осем ръце.
Ще отбележа нещо за отговорностите като ръце,
да помогна на плебеите. А тази дума означава ли каквото мисля?
Плебеите са извънземни, живеещи в Атлантида.
Не е вярно!
Вярно е! Вярно е, мамка му!
Това са обикновените хора в древен Рим.
"Обикновени или простовати хора."
Добре, продължавай. - Добре.
"Показах картата си за медицинска марихуана в аптеката
с думата 'болногледач' до името ми.
Новата ми самоличност, подписана от правителството."
Преди три години имахме проблеми във връзката си.
Когато те разбраха, че имат рак, се опитаха да скъсат с мен.
Казаха: "Не искам да ти го причинявам".
Отвърнах: "Никъде няма да ходя".
На следващия ден връзката ни се заздрави.
ОЖЕНИ СЕ ЗА МЕН
Заедно сме вече девет години.
Не знам дали сте го разбрали,
но Мег е аномалия.
Живее предимно свободна от притеснения.
Вродено ми е.
За моментите, когато съм се притеснявала,
имам доказателства, че е било загуба на време.
В редките случаи, в които съм се притеснявала,
се чудeх защо съм го правила.
Гледам на нещата по такъв начин, че има много възможности,
че всичко може да се случи.
Възможно е Андреа да умре.
Възможно е да излезе ново лекарство и...
да сработи за една година, после още една и да умре след пет години.
Възможно е и през това време
да се намери лек за рака
и да живеят много дълго време.
Просто не знам.
Не се правя, че знам какво ще се случи.
Ако трябва да скърбя за нещо голямо,
ще скърбя силно и изцяло.
Но няма да скърбя, преди да се е случило.
Може би затова, когато Андреа ги боли,
това ми тежи, защото
болката е сега, на момента
и е трудно в момента.
Не знам как ме приемат хората,
дали мислят, че се заблуждавам, или че съм издръжлива.
Малко е в заблуда, но не е проблем.
Сила ли е, или потискане?
Осъзнах нещо за Мег,
представям си как това я тревожи.
Казах й, че се страхувам,
че радостта й оттук нататък
ще бъде, когато не е около мен.
Изпитвам вина, когато се грижа за себе си.
Дори и с писането е трудно да отделя време за себе си,
защото го виждам като време за мен,
докато човекът, когото обичам, е от другата страна.
Но също така...
това е нещо, което искам да направя с живота си.
Част от мен е раздвоена къде трябва да бъда.
Сложно е. Ако някой каже:
"Андреа ще умре след месец..."
Боже опази. Но ако някой го каже,
няма да прекарам месеца, пишейки малката си книжка.
Ще бъда изцяло там с тях.
Работя по този баланс.
Но понякога си мисля...
че съм млада да работя по това.
Не е често срещано на 35 години...
да се справяш с всичко това.
Да.
Привет. - Привет, д-р Олдридж.
Как сте днес? - Добре съм. Малко ме боли.
Нека ви покажа.
Да ви ориентирам, това е масата, на която се лежи.
Това са костите на таза, а това петънце
прилича на лимфен възел.
На повърхността е мускул, ето тук.
Добре.
Може болката да е от него.
Ако ви позволя да посочите на тялото ми,
бихте ли показали къде би била болката?
Да, очаквам болката да е точно тук.
Там е, да. - Там ли е?
Вариантите ни са следните:
можем да продължим с лекарството,
но да добавим Авастин.
Но с Авастин идват рискове
за усложненията, които обсъждахме.
Рана на червата.
Промяна на гласа, както знаете.
Знам, че рискът е голям за преглъщане.
Защото гласът ви е важен за вас.
Ако прецените, че рискът не е приемлив,
няма да го направим. - Добре.
Имаме други варианти да се борим. Не е...
Молитви? Песни?
Разбира се. И химиотерапия. - Така ли?
И западна медицина!
Има няколко клинични проучвания, които може...
да ни спечелят много месеци. - Добре.
Имаме варианти. - Чудесно.
Много благодарим. - Моля.
Беше трудно да чуя "да спечелим месеци".
АНДРЕА
Плача, защото...
Странно е да се каже, но...
Ако умра, Мег ще има нужда от помощта ми да се справи...
с чувствата си.
Не понасям идеята да не съм до нея
през това.
Онази вечер й го казах.
Казах й: "Яд ме е, че ако умра, няма да мога да ти кажа:
'Мег, няма да повярваш!
Няма да повярваш какво стана!'".
Започнах Авастин.
Добавям нова химиотерапия към предишната.
Плашещият страничен ефект е загуба на гласа.
Сякаш някой ми каза:
"Откажи се от целта си или умри".
След първата вливка се събудих
и не можех да говоря изобщо.
Гърлото ми беше толкова възпалено, че сякаш не можех да дишам.
Паникьосах се, защото опитах да повикам Мег, но не можех.
И...
да съм...
във физическо страдание
и да не мога да повикам за помощ, беше плашещо.
Бях уплашена.
От всички симптоми да получа точно този рядък страничен ефект!
И го получих.
За мен това е библейска алегория.
Как беше възможно?
Сделката е: приемай лекарството,
което те поддържа жив,
но изгуби гласа си,
дара си, комуникацията си, целта си.
Не е честно.
Аз съм най-отдаденият човек на света
в каузата Андреа да оживее. Не зависи от мен,
но не бих продължила с тази терапия,
ако ще загубят гласа си.
Трябва да свикна да не говоря.
Няма да мога да прочета цяла поема.
Ще трябва да отменя всичките си ангажименти, всички събития.
Аз съм поет на изречена поезия.
А няма да мога да го правя.
Няма никакъв шанс да направя и шоу.
Гиб! - Да?
Ще дойдеш ли? - Всичко наред ли е?
Да. - Добре.
Искам да видиш нещо.
Добре.
Боже! Това е страхотно!
ШАМПИОНАТ НА МЕЙН 1993 Г.
За "Сините дяволи", с номер 32, Андреа...
Виж, това си ти!
Виж колко съм малка. - ...взета от Гибсън.
Давай! - Гибсън стреля...
Какво!
Господи.
Свърши.
"Кале" печелят шампионата на група "В" за ученички.
32 - АНДРЕА ГИБСЪН
Двайсет точки. Добра игра в супер мач.
Трофеят ще се сложи ли на показ? - Да.
Полират го цяла седмица.
Кале е град на баскетбола.
И град, в който нямаше куиър хора.
Хората говореха за това, но не...
не по хубав начин.
Тормозиха ме като дете.
Обсъждаха пола ми непрекъснато,
защото често приличах на момче.
Чувствах се като момче, като бях малка.
Това е... абсурдно!
Но си слагах смърфове в бельото, защото...
Татко Смърф имаше щура прическа
и беше правилната форма!
Не е, че не харесваш момчета.
"ТВОЯТ ЖИВОТ"
А че искаш да си като тях:
Дейвид с острата челюст.
Крис, баскетболният герой с тикове.
Той мигаше 15 пъти, преди да стреля по коша.
Прекарваш часове пред огледалото, мигайки,
мечтаейки да си звезда като него.
Мери Левин те нарича лесбийка,
нямаш речника да й обясниш, че е хем права, хем не е.
Обещаваш да й лакираш ноктите в червено,
като кръвта, която ще текне от лицето й, ако го каже отново.
Искаш да отрежеш косата си,
да казваш какво не ти харесва,
било то и собственото ти име,
заобикаляш истината.
Искаш труден живот, това е твоят живот.
Живот в съблекалнята,
където не отлепяш очи от пода.
Живот на бала, когато тичаш към вкъщи в снежната буря,
хвърляш последните си токчета в пряспа,
осъзнаваш, че си единственото момче,
за когото би свалила роклята си.
В колежа още не се бях разкрила.
Влюбих се в близка приятелка от гимназията, Манди.
Тя се бе разкрила и това ме пробуди.
Казах й, че съм влюбена в нея.
И сякаш открих отговорите на вселената.
Но бях ужасена. Бях толкова уплашена.
Манди...
"ПЪРВАТА ЛЮБОВ"
...Само ти знаеш колко време
избирах тоалета си
за вечерта, когато ме заведе в куиър бар,
в Портланд, Мейн,
най-големият град, който бях посещавала.
Вълнувах се и ме беше страх,
че ще ни видят или убият
на влизане в бара.
Стояхме на паркинга повече от час,
докато не размислих и ти ме закара вкъщи,
спиралата ми се разтече по новата ми момчешка тениска.
Много се срамувах,
но превърнах трудностите си
в поезия.
Например, когато започнах да пиша за пола си,
много се тревожех, преди да изляза на сцената.
Но щом започнах да рецитирам поемата си за пръв път,
срамът ме напусна.
Изречената поезия ме спаси.
Избираш твоя живот...
"ТВОЯТ ЖИВОТ"
...и как това те превръща в някого, за когото е лесно
да обясни пола си, като казваш, че си щастлив, докато пътуваш.
Не си ни тук, ни там, а някъде по средата.
По жълтата линия през средата,
като проклет слънчев лъч.
Ще ти казват, че си грешка на природата.
Ще прегледаш опциите си и ще избереш убежденията си.
Ще избереш да прекараш живота си,
разкривайки тайните си пред всички,
за да не могат да те обидят,
като те наричат каквото си:
свята, мигаща звезда,
лъч светлина по магистралата.
Падаш отново и отново
за трудния си живот,
за перфектния си живот,
за сладкия си и красив живот.
След диагнозата ми
от гимназията ми в Кале се свързаха с мен.
Искаха да изнеса реч
за абиту...
...за абитуриентите.
През целия ми живот
нищо не е значело повече за мен, по отношение на кариерата ми,
колкото тази покана.
Говорих как израснах като куиър човек,
трудностите да не се разкриваш в гимназията.
Сякаш кръгът се затвори.
ГИМНАЗИЯ КАЛЕ
Беше изцеряващо
и беше важно за... за младото ми аз.
Усещах как младото ми аз ме чува
и осъзнава,
че... това сме ние сега.
И сме толкова щастливи.
Преди ракa, ако ме наречаха с неправилно местоимение,
ме изкарваха извън кожата ми.
Реагирах остро на представите на другите за пола ми.
След диагнозата
усещането ми за пол
се превърна в безсмислено.
Не се познавам по пол вече.
Идентичността ми беше свалена от мен.
Просто падна.
По-свързана съм с частта от мен,
която е вечна.
Не мога да взема пола с мен в отвъдното.
Вече не реагирам, ако ме нарекат с грешно местоимение.
Просто не се...
Чувствам се като себе си.
Все още се разстройвам по темата,
но заради трудностите на небинарните ми приятели.
Деликатна тема е,
защото не искам никой да се чувства
сякаш нещо не им е наред.
Ако е болезнено да се ползва грешно местоимение,
ще съчувствам за това. Но това вече не е моето преживяване.
Ба, ба, ба. Морето, морето, пеенето, победата, победата, вятърът.
Опитвам да намеря звученето на поемата,
но не с думи.
Да намериш ритъма ли?
Да усетя как трябва да звучи поемата.
После да намеря правилните думи за звука.
Трудно ми е, че губя гласа ми заради новото лечение.
Мислих дали да не сменя плана
и да го спра.
Но реших да направя още една вливка,
дори и да загубя гласа си завинаги.
Странното е, че щом го приех,
когато си казах, че може да остана без глас...
се събудих и отново можех да говоря.
Беше невероятно!
Утре отивам за още една вливка.
Надявам се лечението да проработи,
защото още искам шоуто.
То би било празненство за живота.
Мисля, че може да ми е последното шоу.
Надявам се да не е така.
Правя всичко възможно за здравето си.
В баскетбола има практика,
че ако тренираш, не можеш да си тръгнеш, докато не вкараш кош.
И така...
Мисля за последните ми дни живот и че трябва...
да приключа с вкаран кош.
Но трябва да разбера дали ракът расте,
дали изобщо ще е възможно да направя шоуто.
Гърбът ме боли, като шофирам.
Костта ми там долу много боли.
Винаги питат за това, защото може да е рак.
Разстроена съм.
Защото ме боли ли?
Уплаши се.
Уплашена си?
Ти се уплаши.
Точно в тази стая ни казаха, че е нелечим.
Притесняваш ме, защото...
си много различна днес.
Можеш да чувстваш всичко,
но не съм свикнала да си така.
Караш ме да мисля, че не знам нещо,
което ти знаеш.
Не.
Знаеш ли нещо? - Не!
А по интуиция?
Не, нищо не знам.
Просто мисля...
че може да не е просто болка в гърба.
Днес изпитвам болка,
сякаш ракът ми нараства.
Не знаех, че така изглежда, като си болен от рак.
Всеки месец разбираш
ще живееш или не, ще живееш или не,
ще живееш или не.
Това е... ужасяваща лотария на всеки три седмици.
И... понякога дори не осъзнавам
тежестта на ситуацията.
Готови сме. Пускам ви да си ходите.
Благодарим. - Благодарим.
Слон е седнал на гърдите ми.
Трудно дишам.
Спокойно.
Трябва да видя имейла.
Гледам часовника, мама си ляга в 19 ч.
Да видим ли числото още сега?
Не докато карам.
Ще се приберем след 22 минути.
Добре.
Ще видя числото, скъпа.
Десет е.
Наистина?
Наистина ли?
Наистина ли, скъпа?
Наистина?
Слава богу.
Ще се обадя на мама.
Как е десет? Как е десет?
Как?
Ще се обадя на всички.
Дали го прочетох правилно? - Да!
Сигурна ли си? - Да.
Здравей.
Мамо, резултатите ми излязоха...
Туморният маркер е паднал на десет,
имунитетът ми е много по-силен.
Толкова съм щастлива. - Наистина ли?
Това е страхотно! Чудех се.
Чаках и се притеснявах, не се обади.
Какъв е показателят? Не чух.
Сега е десет. Преди беше 21.
Божичко! - Страхотно.
Чао. Обичам ви.
Обичаме те!
Резултатите на Андреа показват нисък туморен маркер.
Да!
Ще пия чаша вино по повода.
Давай, Гей. Аз ще пия медицинска марихуана.
След три седмици може да се покачи,
но тези три седмици сега
си ги имам.
Много е да имаш три седмици.
Толкова съм щастлива.
Ще се порадвам.
Мога да направя шоу.
Това е толкова... Не мога да повярвам.
БАСЕЙНЪТ НА ГИБИ
Здрасти. - Ехо, Боун.
Как си? - Много добре.
Вълнувам се за шоуто.
Мислим за дата в края на май.
Гледам и здравния ти календар.
Искам да имаш достатъчно време.
Става ли да опитаме с такава дата?
Единствено ме притеснява,
че ако бавим датите, не знам дали ще съм жива.
Или достатъчно здрава.
Добре.
Нека вярваме...
във възможността да съм жива...
Ако не съм, няма да ми е гузно, че не съм там.
Ще съм в...
в някакъв... - Гиби холограма!
...по-красив театър. - Ще си жива.
Ще съм в небесен театър.
"Скъпа общност, оценявам тези години.
Оцених тишината, времето за писане, времето вкъщи,
но съм поет на изречена поезия
и така ми липсват шоутата.
Ще споделя вълнуващи за мен новини.
Ще имам шоу в театър "Парамаунт" в Денвър,
ще чета поеми и истории за същината си.
Ще има специален гост.
Кодът за билетите е 'настръхване'".
Раян, спри!
Гиб! - Мег, счупи се!
Как я счупи?
Отворих я. Нищо не съм направила.
Няма такава простотия.
Изглеждаш много сериозен.
Като че ли говорим за рак. Божичко!
Направи преговор на притесненията.
Май получавам гореща вълна.
Да видим мога ли да говоря през вълната.
Едно от притесненията е,
че по време на гореща вълна няма да мога да рецитирам.
Нещото, от което най-много ме е страх,
е, че лечението ми
влияе на способността ми да представям на сцената.
Мег, гласът ми си отива.
Хубаво.
Хубаво. Това е новото ни мото.
Прецакай ни, животе! Хубаво. Вземи ми гласа.
Мислиш, че не мога да водя шоуто без глас? Бъркаш.
Три години съм на химиотерапия, която влияе на зрението ми
и паметта ми, дори не знам дали ще си спомням поемите ми,
което няма да е проблем, ако имам монитор,
но няма да виждам монитора.
Така че...
Трябва да запаметя поемите си отново.
Като дете мислех, че сто е най-голямото число.
Майка ми ме срази, когато един ден каза сто и едно.
Сто и какво?
На 20 г. вярвах, че сексът трябва да включва мъж
и думата "ебане".
Как да не я искам, щом танцува на трактора, сякаш е пилон,
и окосява двора ни по бикини?
Седемнайсет стъпки до микрофона.
Тя пое дъх, преди да заговори.
Не съм готова за Купидон, малкият гол хулиган,
да ме простреля.
Не съм готова да съм неразумна,
както любовта ме прави.
Ами ако ти си любовта на живота си?
Мисля си: "Господи, дано не съм.
Защото категорично не съм мой тип".
Не мога да повярвам, че го знаеш. Това е диво!
Опитвам се да реша дали да включа...
Много от хората по шоутата ми се борят със самоубийствени мисли...
Нямам такива мисли и се опитвам да измисля как...
да говоря и пиша за това, без да кажа, че имам такива мисли.
Странно е, че голяма част от живота ми
изпитвах желание да умра, но вече не.
Режех се, като бях на 20 г.
Бях депресирана.
Един ден се събудих и ми беше писнало.
Изтичах до кухнята,
грабнах много остър нож
и... не можех да гледам, докато го правя.
Исках да се свършва. Направих така...
Трудно ми е да говоря за това.
Имаше толкова много кръв.
Бях на половин сантиметър от артерия.
Щях просто да умра.
Преди онзи момент
не мисля, че гледах на самоубийството като на възможност,
но след това винаги го виждах така.
Когато ме диагностицираха с рак,
помня, че се събудих след операция
и не бях депресирана.
Събудих се...
ценяща.
Почувствах, че не е страшно, дори да умра.
Но нямаше сама да си го причиня.
ДОБРАТА СВЕТЛИНА
Не е за вярване, че отиваме в театър.
Хич. - И то голям.
Дори не знам какво е усещането.
ПАРАМАУНТ
Супер.
Мамка му!
АНДРЕА ГИБСЪН РАЗПРОДАДЕНО
Приятно гледане. Здравей!
Добре дошли.
СПЕЦ. ГОСТ ТИГ НОТАРО
ОБИЧАМ АНДРЕА
Здрасти, Тиг.
Вълнуващо е. Целият свят очаква тази вечер!
Така се усеща. Има вълнение.
Искам да надникна в публиката. - Още няма никого.
Аз ще поема удара. - Добре.
Добре. Ще отида да огледам.
Да видим дали мога да кача стълбите, без да се паникьосам.
Има хора тук.
Благодаря ви! Аз съм Тиг.
Аз...
Как ще дишам?
Искам да имам цвят на лицето,
за да не се тревожат за мен.
Искам да съм модел на здравето.
Майчице.
Не мога да повярвам, случва се.
Не мога да повярвам.
Скъпа, нали знаеш, че не се боя от чувства?
Боя се колко чувства изпитвам в момента.
Знаеш ли какво?
Всички са тук да те подкрепят и обичат.
Най-вече аз.
Влез.
Пет минути.
Пет минути. Чао. - Добре, мерси.
Срази ги.
Моментът, когато го кажат, е силен.
Пет минути.
Пет минути, Андреа.
Линиите по лицето ми
Разказват коя съм
Къде съм била
И как стигнах дотук
Но историите не значат нищо
Добре.
На когото да разкажеш, така е
Направена съм за теб
Катерих планини
Преплувах синия океан
Прекосих всяка граница Потъпках всяко правило
Но, любов моя, направих го за теб
Дори когато бях бедна
Ти ме накара да се чувствам богата
Направена съм за теб
Не мога да повярвам, че съм тук.
Благодаря ви.
Много благодаря, че сте тук.
По време на химиотерапията
аз... изгубих почти всичкото си окосмяване.
Сякаш гордите ми, феминистки, космати крака отидоха на парад на пода.
Първата ми кола маска
без абсолютно всякаква кола маска.
Но веждите ми държаха фронта.
Две космати гъсеници, които отказваха да се превърнат в пеперуди и да отлетят.
Майка ми звънна една сутрин и каза:
"Андреа, няма да повярваш.
Баща ти се събуди с липсваща дясна вежда".
Минаха цели три години, хора,
а веждата на баща ми така и не порасна.
Баща ми загуби неговата, за да запазя аз моята.
Не трябва да вярвате в чудеса, за да повярвате.
Трябва да вярвате само в любовта.
Не ми идваше отвътре.
Не се впечатлявах лесно.
Бях с твърда кора.
Недокосвана от дъжд, с години.
Укривах се умишлено.
Красотата ме преследваше.
Преследва всеки.
Но аз я надбягвах.
Криех се в тревоги, разкаяния, обещания за отвъдното
или в почивни дни.
Но един ден,
в червен, копринен театър, в Ню Орлиънс,
видях Мая Анджело на сцената.
Изкачи седемнайсет стъпала до микрофона.
Пое си дъх, преди да проговори.
Чух как Господ се ражда в този дъх.
Не бях усещала нищо подобно.
Потърсих в енциклопедия как се казва това усещане:
"настръхване".
Сетне си помислих: "И аз мога да го направя".
Премахнах предпазителите на живота ми
и дадох на всичко да го докосне.
Кейтлин Кларк, по телевизията,
в третият й сезон с "Хоукайс",
с игра, умела като настървена птица,
рееща се през боите като четката на Микеланджело:
222 настръхвания.
Сестричката ми, трезва за пръв път от 14 години,
ми казва, че забелязала, че очите на мама са зелени:
505 настръхвания.
Изведнъж всичко успяваше да го предизвика:
искрено извинение, любовна поема на враг,
луната, изгряваща над континентите.
Изведнъж нищо в света не умираше.
Изпитвали ли сте го?
Секунда, в която нищо в света не умира?
888 настръхвания.
Аз, вкъщи, след четири месеца химиотерапия,
гледайки как миглите ми падат на скулите
и осъзнавайки, че това са 400 желания, които нямаше да имам иначе.
Няма бягство от магията вече.
Красотата ме залови и не ме пусна.
Що се отнася до световния рекорд,
ако някой подобри моя,
а със сигурност ще го подобрят,
ще съм толкова доволна,
че дори и без да опитвам,
ще го подобря отново.
Браво!
Приятел ме попита: "Ами ако ти си любовта на живота си?".
"ВАЛЕНТИНКА БУМЕРАНГ"
Мисля си: "Господи, дано не съм.
Защото категорично не съм мой тип".
Когато в 12:31...
"ЖИВА УЛИКА"
...той реши да спаси собствения си живот,
аз реших същото.
Сърцето ми, умът ми, прибраха се вкъщи с жива улика.
Следващата поема е за Меган и хм...
каква...
Наричам рака "голямото Р"...
"РИБА АНГЕЛ ХРАНИТЕЛ"
...само тя знае, че имам предвид голямата река,
където срещнахме Титаник и не потънахме.
Сърцето й беше вратата,
отворена толкова широко, заедно с пантите,
и ме държеше над водата,
дори когато се събудих след операция
и трябваше да я попитам какво откриха.
Ако някой смята поезията за незначителна,
не му се е налагало да разбира от някого невъобразимо трудна новина
по красив начин.
Благодаря на всички, че дойдохте на шоуто.
Не знаете какво значи това за мен.
Благодаря ви за чудесната вечер.
Обичам ви толкова много.
Благодаря ви от все сърце.
Много благодаря.
Благодаря.
Господи!
Нямам представа.
Господи.
От любов ли плачеш?
Да.
Мило, беше чудесно. Прекрасно.
Беше чудесно.
Изпитвах толкова чувства, че...
Бях като балон от чувства и щях да се пръсна.
Толкова уязвима не съм била досега.
Туморният ми маркер беше най-нисък досега.
Вместо да започна с вливките отново,
исках да ми направят скенер.
Сега чакам резултатите.
Не спах цяла нощ.
Болеше ме много.
Усещам го сякаш тазовата кост се чупи в гръбнака ми.
Резултатите пристигнаха,
но не съм ги отваряла все още.
Твърде деликатно е в момента, защото...
Какво е това?
Ето там. - Какво?
Това беше сладко.
Сякаш дойде да помага.
Имахме два траурни гълъба, наричаме ги влюбените птички.
Бяха тук месеци наред.
Но от няколко седмици
е само единият.
Така звучат.
Проучих ги
и се натъжих, защото се чифтосват до живот.
И ако единият умре...
другият тъгува цяла година,
търсейки...
партньора си.
Много ще ме зарадва,
ако друг траурен гълъб се появи
и оправи всичко.
Може другият да е намерил по-хубаво дърво
и да го чака там.
Защото това е...
Не.
Бих била с теб и в скапано дърво.
Ще донеса резултатите и можем да ги отворим тук.
Прилоша ми.
И на мен.
Навсякъде е.
Мога ли да погледна, мило? - Почакай.
Дай ми момент, моля те.
"Покачване до ниво 2 шийни лимфни...
възли, двустранно с неясна значимост.
Интервална прогресия на метастатично заболяване
в гърди, корем и таз.“
Явно това усещам.
Навсякъде е.
Плашещо е, че е в корема ми.
Когато получавам лоши новини,
се връщам към настоящия момент.
Така е много по-лесно.
Харесва ми, че е така!
Обичам моментите на надежда.
Още имам надежда.
Наистина ли?
Мамка му! Не искам ракът да е в цялото ми тяло.
Наистина, наистина не искам.
Когато получих новините,
си помислих:
"Ще умра от това и то скоро".
Реших да се повозя с Мег,
умишлено да се повозя, за да видя дали мога...
да се потопя в живота ми,
по начин, който да ми донесе радост.
Качихме се в колата и...
го вдишвах изцяло.
Внезапно тежестта падна.
Светът промени цветовете си.
Помня, че в началото имах
две години живот.
Мислех си, че е много малко.
Но сега... си мисля...
"Леле, колко много е това".
Секунда е много.
Минута да гледам лицето на Мег е много.
А получавам цели две години.
Сякаш живях много по-дълго
през последните години, отколкото преди това.
И си мислех, мамка му... еха!
Аз...
Получих този живот.
И...
Знам, че няма да умра днес. Доста съм уверена.
Така че, еха, аз...
ще получа и утре.
Какво следва?
Не знам.
Искам да живея в неизвестното.
Искам...
в последната ми секунда да мисля:
"Мамка му, искам още милион секунди".
Дай ми светлите години
Но искам и мрачните
Скръбта пее в групата ми Тя е пътнически бус
И бърз път към истината
Учи се от нощните сенки
Те растат в най-тъмните места
Ако не бяхме патили толкова Щяхме ли да пристигнем някога
В този земен рай Който не искам да пропилея?
Вдигни щастливата монета
Ще се омъжа за теб Заради парите ти, любов моя
Дръж болкоуспокояващото Далеч от мъдреците ми
Искам да усетя всичко
Соленото, после киселото, после сладкото
Искам да те целуна и да напиша Името на любовта по рушащите ми се стени
Ще ги положа в краката ти
С останалото от мен
Соленото, после киселото
После сладкото
Ела на верандата, любов
Погледни перфектното небе
Дръж слънцето и луната И гръмотевиците през юни
Докато учи птиците и дъжда как се лети
Нямам нужда от перфектното
Не, просто искам да докосна истината
Искам да ценя опитващите И живите, и умиращите
Да допускам големи грешки Както правят любезните хора
Вдигни щастливата монета
Ще се омъжа за теб Заради парите ти, любов моя
Дръж болкоуспокояващото Далеч от мъдреците ми
Искам да усетя всичко
Соленото, после киселото, после сладкото
Искам да те целуна и да напиша Името на любовта по рушащите ми се стени
Ще ги положа в краката ти
С останалото от мен
Нищо повече не ми е нужно - Нищо повече не ми е нужно
Животът е кървава любов - Животът е кървава любов
Соленото, после киселото
После сладък
Толкова сладък
Животът е кървава любов
Толкова сладък - Толкова сладък
Толкова сладък
Превод на субтитрите: Ина Енчева