Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Poviem vám, zvyčajne ma hrozne štve,
ako Meg upravuje moje básne.
Je hrozná korektorka!
Povedz im, ako to myslíš.
Meg je učiteľka poézie,
takže je veľmi dobrá v písaní a korektúrach.
Takže Meg mi toho z básní veľa vyhadzuje.
Ja potom plačem a zúrim kvôli tomu, že mi hovorí, čo nie je dobré.
A na druhý deň si uvedomím, že mala vo všetkom pravdu.
Ale uprostred toho procesu sa...
Už to beriem lepšie.
- Nemyslíš, zlatko? - Áno.
Máme úplne rozdielne prístupy ku klišé.
Ja sa klišé snažím vždy zlikvidovať,
pričom Andrea sa v ňom vŕta.
Túto korektúru by si nespravila,
keby si naozaj rozumela odkazu tejto básne.
Chceš niečo dodať?
Mám pocit, že keby si to dokázalo robiť samo,
nebola by som tu.
Páči sa mi môj spôsob aj ten tvoj.
Ale ten môj je trochu zábavnejší.
Túto báseň mám predbežne pomenovanú ako „Hymna smrti“.
Keď som jej začiatok naposledy čítalo Meg,
povedalo som: „Keby som bola filmová dokumentaristka,
môj dokumentárny film by sa touto básňou určite začal.
Bola by komentárom toho, čo sa deje.“
A Meg sa pýta: „A čo také by sa dialo?“ „Neviem. Možno môj pohreb?“
A Meg vraví: „Nie!“ Bol to rozpačitý moment.
Mám stres!
Ale aj sa bojím to čítať.
SVETLO NÁDEJE
Najprv som myslelo, že mám niečo so žalúdkom.
„HYMNA ŽIVOTA“
Ale potom som malo pocit, že v ňom mám anakondu.
Lekár ma presvedčil na CT vyšetrenie.
Celý život ma sprevádzala hypochondria, príšerné panické ataky
a chronický strach zo smrti,
takže keď ma lekár na CT poprosil, nech sa otočím, aby mi lepšie videl panvu,
triaslo som sa od strachu.
Moje dlane boli také mokré, že sa v nich dalo plávať.
Technik z CT porušil protokol a šiel som mnou až k autu.
Po ceste sme sa dvakrát zastavili, aby som sa mohlo nadýchnuť.
Na druhý deň ráno mi zavibroval telefón.
„Viaceré veľké nálezy na vaječníkoch. Podozrenie na zhubný nádor.“
Necítilo som si ruky.
Stŕpli mi od toho, ako som chcelo zachytiť všetkých, ktorých som kedy ľúbilo.
„Toto je začiatok nočnej mory,“ pomyslelo som si.
Diagnóza, o ktorej sa lekári neskôr vyjadrili, že je neliečiteľná.
Moje najhoršie obavy sa naplnili.
Ale ešte neodchádzajte,
lebo môj príbeh je o šťastí, ktoré sa ľahšie hľadá,
keď si uvedomíme, že nemáme celú večnosť, aby sme ho našli.
Môj dnešný hosť publikoval mnohé knihy s poéziou
a vystupoval s nimi po celom svete.
Laureát ceny Coloradskej poézie. Andrea Gibson.
Je zaväzujúce byť laureátom poézie,
najmä ak takéto ocenenie prichádza v čase,
keď ste uprostred svojho boja s rakovinou.
Áno. Uvedomenie si, že sme všetci smrteľní,
že jedného dňa sa rozlúčime s týmto svetom,
so svojimi blízkymi,
a nakoniec aj s naším telom,
je ako budíček.
Zrazu sa vám otvoria oči dokorán
a ste ohromení krátkosťou života.
Nechcete premrhať už ani sekundu.
A predtým som ich premrhalo veľa.
SKROTENÁ HORA
Neviem ich prinútiť prestať štekať na poštára,
nech robím čokoľvek.
Lebo Squash asi vie, že poštár nesie faktúry z nemocnice,
ktoré sú úplne absurdné.
„Odnes ich preč z nášho domu!“
Keby som v niečo mohlo dúfať,
bola by to poštová schránka.
Lebo s tou našou bojujem
ako ten chlap z Vianočného príbehu, čo bojuje s pecou.
Tú našu schránku zakaždým
zhodí nejaký snežný pluh.
Pozrieme sa na ňu?
Nerozumiem, prečo mi do nej nedoručia poštu.
Je to...
Aby nám do nej doručili poštu, nesmie sa hýbať.
Dokelu. Ešte jeden kameň.
Na čo sú tie kamene?
Stabilizujú ju.
Nie je to jasné?
Podľa mňa je to super.
Keby som bolo poštárom, poštu by som sem doručilo,
lebo chápem, ako veľmi sa niekto snažil.
Snaha je na všetkom najdôležitejšia.
Gib, vieš, kde sú kľúče od auta?
Nie.
Mám ich.
Andrea má nevysvetliteľnú schopnosť spriateliť sa s ľuďmi,
s ktorými by ste bežne neprekročili isté hranice.
Napríklad sme boli na svadbe Andreinho lekára...
Nie onkológa.
- Môjho všeobecného lekára. - Hej.
Teraz už je môj blízky priateľ.
Bola to fakt ortodoxná svadba.
V istom bode rozdelili tanečný parket na stranu pre mužov a ženy.
Nevedeli sme, čo robiť, takže...
Šli sme tancovať na parkovisko,
lebo som nevedelo, ktorú stranu si mám vybrať.
Ale je to úžasný človek. Mávam s ním stretnutia o smrti.
Len si zavoláme cez telefón či Zoom
a hovoríme o smrteľnosti a umieraní a...
Meg to hovorím stále.
Keď som bolo mladšie, myslelo som si,
že umieranie by bolo oveľa ľahšie, keby sme všetci zomreli naraz.
A teraz som zmenilo názor,
lebo sa môžem pozrieť na všetkých svojich priateľov
a vidím,
že moja smrť im v mnohých veciach pomôže ešte viac sa stať tým, kým sú.
Ale...
Ja...
Nechcem...
povedať, že určite zomriem.
A sme tu, párty ľudia.
- Neviem sa dočkať. - Mám ťa vyložiť tu?
Áno.
- Mám bolesti. - V pohode.
Dá sa to opísať len tak,
že je to niečo ako migréna v oblasti...
kde sedím na bicykli.
Celý čas neberiem lieky proti bolesti,
ale včera som si ich takmer vzalo.
Moja sestra na nich bola závislá, takže...
Snažím sa tomu vyhnúť, ak sa dá.
Čo natáčate?
Sú mnou posadnutí.
Áno?
Len mi prišli do domu a...
- Chápem prečo. - ...začali ma natáčať.
- Žiarite! - Ó, ďakujem. Aj vy!
Neviem, čím to je,
ale celý život po mne šialene idú muži.
RÁDIOLÓGIA, ONKOLÓGIA
Viac nepotrebujem, môžete si sadnúť.
- Vďaka. - Iste.
Som nervózne.
- Ako sa máte? - Zdravím. Rado vás opäť vidím.
Som rada, že nie ste na vozíčku. Lepšie?
- Trochu lepšie. - Dobre.
Vďaka za opýtanie.
V roku 2021 mi diagnostikovali rakovinu vaječníkov.
Spravili mi radikálnu hysterektómiu
a potom som šesť mesiacov chodilo na chemoterapiu.
O ďalších šesť mesiacov sa mi rakovina vrátila.
Malo som ju v pečeni a bránici.
Vtedy som sa dozvedelo, že mám asi dva roky života.
Celý ďalší rok som chodilo na chemoterapiu.
Andrea ide z poslednej chemoterapie.
Ahoj, zlatko. Ako sa cítiš?
Hrozne šťastne!
Ale po štyroch mesiacoch
sa mi to znova vrátilo.
V tom momente moju rakovinu vyhlásili za nevyliečiteľnú.
Tie dva roky som už prekonalo.
Môžem pokračovať s experimentálnou liečbou,
ale moja lekárka povedala, že pochopí, ak do toho nechcem ísť
a ak chcem len počkať na smrť.
Ale ja chcem žiť čo najdlhšie.
Chcelo by som povedať, že mám 50 rokov.
Až tak, že to hovorím ľuďom už teraz, hoci mám len 48.
Tak som lekárke povedalo,
že ak by som odmietlo, čo mi ponúka,
bol by koniec.
Budem robiť veci, aby som mohlo žiť čo najdlhšie.
- Tak v piatok. - Vďaka. Vidíme sa.
Dobre.
Už tri roky som si neužilo jedlo.
Keď máte rakovinu a podstupujete chemoterapiu,
úplne stratíte chuť do jedla.
Ale pokojne sa na zvyšok života vzdám chuťových pohárikov, ak...
môžem svoj zvyšok života dožiť.
Bežne by sme sa Stef začali pýtať na jej sexuálny život.
Hej!
- Stef má novú priateľku. - Hej.
Stef minule volala a vraví:
„Prstuje ma.“
- Vlastne... - Nie, tak to nebolo.
- A čo si povedala? - To vy
ste mi volali, že ťa Meg prstovala!
- To sme ti povedali? - Áno.
- Ja som to nepovedala. - Nevoláme ľuďom...
Lebo rakovina.
My ne... Počkať. Prečo sme to Stef povedali?
Toto bežne kamarátom nehovoríme.
Počkať! Čo sa stalo?
Zavolalo si mi a povedalo si,
že ťa dnes Meg vyprstuje tak silno,
že z teba tú rakovinu dostane.
To som nepovedalo!
Mám to v telefóne. Môžem to nájsť.
Na tej správe som sa tak smiala. Musela som odstaviť auto,
aby som si ju užila.
Myslím tú správu.
Stef. Som tu aj s Meg.
Viem, že ti to Heather povedala.
Chceme, aby si vedela,
že Meg ma v noci vyprstuje a všetko tým napraví.
Meg si myslí, že svojím prstom to dočiahne
a pomodlí sa pri tom za mňa.
- Dobre, počkať... - Vidíš?
Dôvod tejto správy bol taký,
že ti Heather poslala správu o mojej metastáze v kosti...
Vedela som, že budeš smutná ty
aj ostatní kamoši,
takže preto ľuďom posielam takéto typy správ.
- Vyšlo to. Nebola som smutná. - Vždy to zaberie.
Ale teraz musíš prehrať aj svoju odpoveď.
Dobre.
Andrea a Meg, trocha som si poplakala,
ale znovu som našla nádej,
keďže viem, že ťa dnes večer Meg vyprstuje.
Môžem navrhnúť palcovanie?
Lebo v poslednom čase ma ľudia palcujú
a ja rakovinu nemám,
takže to môže byť dôvod prečo.
Pravda je, že to nie je
až také príjemné a neviem, prečo sa mi to deje. Asi preto, že sa neohradím
a nepoviem...
nie.
Hej, aj ja vás veľmi ľúbim.
Stef vždy priťahujú staršie ženy.
- Jej priateľka má 70. - Nie, nemá!
- Myslelo som, že áno. - Má len 65.
- Je taká mladá. - Viem.
- Prečo ťa to trápi? - Lebo je to 20-ročný rozdiel.
Stef ju naozaj ľúbi.
- Hej. - Fakt ju ľúbiš.
Preto nechce, aby zomrela skôr ako ona.
Je to fakt zaujímavé.
Strach z chodenia s niekým,
kto by mohol mať blízko ku koncu svojho života.
Nikdy som nebola s niekým,
s kým by som toľko chcela byť.
To je pekné, Stef. To isté cítim k Meg.
Chcem s ňou byť stále.
Chcem tu byť, keď jej vyjde kniha.
Stalo sa nám niečo fakt šialené.
Hovorili sme ti o tom dni?
O akom?
Keď sme sa dozvedeli, že mám metastázu v kostiach.
Pomysleli sme si,
že možno mám už len pár mesiacov života.
A možno aj mám. Neviem.
V ten deň sme to tak cítili.
A potom
sme veľa plakali
a Meg mi ukázala jedno video.
Bola to apka s filtrom starnutia.
Použila som pieseň
„You're Still The One“ od Shanie Twain.
Lebo tá pieseň hrala, keď som Andreu požiadala o ruku.
Stále sme zaľúbení
Si ten, ku ktorému utekám
Ten, ku komu patrím
Ten, koho chcem Na celý život...
Ja túto osobu proste milujem.
Je fakt nebojácna.
Veľmi túto osobu milujem.
Ale... Hej.
Nikdy som sa nevidelo jasnejšie,
ako keď som zočilo starú Meg.
V jej tvári som videlo všetky naše roky lásky.
Videlo som, že nás preniesla do ďalších rokov,
do budúcnosti.
A cítilo som, že som v každej časti bolo s ňou.
Prestavte si. Keď človek zomrie...
„TINKTÚRA“
...duša postráda telo,
smúti pre stratu rúk a všetkého, čo mohli držať.
Chýba jej zovretie hrdla pri zahanbenom čítaní
v prvý školský deň.
Duši chýba narazený prst na nohe,
kývajúci sa zub,
narazenie lakťa.
Duša sa spytuje:
„Prečo v narazenom lakti cítiť mravčenie? Zvláštnosť.“
Duši chýbajú smädné líca v záhrade
poliate smútkom.
Duši chýba každá vypadnutá mihalnica,
ktorá chce skončiť ako želanie.
Keď človek zomrie, duša vo vesmíre hľadá niečo,
čo sa bude červenať,
hľadá unavenú trpezlivosť,
poslednú vôľu bojovať za život,
hlasivky túžiace po vypočutí.
Predstavte si, že duši chýba hlad,
prázdnota,
zúrivosť,
päsť, ktorú nik neučil zatnúť sa, sa zatla,
zuby, ktoré nik neučil zatnúť sa, sa zatli,
telo, ktoré nik neučil milovať, milovalo
ako hladný duch, ktorý si kope cestu von z hrobu.
Duši chýba nevečnosť staroby...
Veľa šťastia, zdravia!
- A ešte veľa rokov - A ešte veľa rokov
Duši chýba každý jeden deň,
kedy bolo telo choré,
prítomnosť, ktorú si vynútila,
ktorú si vybudovala z horúčky.
Horúčkou sa telo modlí,
vtedy horí a prosí o ďalší obyčajný deň.
Duši chýba to, čoho sa telo nedokázalo vzdať.
Čo iné by sa mohlo tak pevne všetkého držať?
Andrea má vážny problém.
Odpája sa im palec.
Poviem to sestre, keď príde,
lebo si myslím, že je to dôležitejšie
ako nádory.
Nič vo vesmíre si to nevie predstaviť.
Žiadna kométa, žiadna nebula,
ani lúč svetla si nevie predstaviť ten obrovský údiv,
horúčavu hanby,
končeky prstov vyťahujúce prvý šedivý vlas,
ktorý skončí v koši.
„Neviem si to predstaviť,“
hovoria hviezdy.
„Povedz nám ešte o zimomriavkach.
Povedz nám o bolesti.“
Robím básnický workshop pre udalosť laureátov poézie.
Mám vysvetliť, ako som sa dostalo k poézii a písaniu.
Vyrastalo som v malom mestečku v lesoch severného Mainu.
Bolo to mestečko pracujúcej triedy.
Ľudia tam nemajú veľa peňazí, ale je tam krásne.
V rodine som nemalo umelcov.
Nepoznalo som žiadnych básnikov či spisovateľov.
Nevedelo som, že niekto sa môže v dospelosti živiť umením.
A potom som v dvadsiatke prišlo do Colorada
a objavilo som súťaž v poézii.
Páčilo sa mi na nej to,
že bola oveľa dostupnejšia ako iné formy poézie.
Nebolo na ňu treba doktorát.
Ale k mikrofónu som sa nepostavilo. V žiadnom prípade.
Príšerne som sa bálo verejného vystupovania.
Ale potom sa so mnou rozišla Bethy, moja bývalá.
Malo som pocit, že už nemám čo stratiť.
Všetko mi bolo jedno, tak som šlo na pódium a...
Bolo som hrozne nervózne.
Nebolo ma počuť, ako som šušťalo papiermi.
Napísalo som túto báseň...
Napísalo som ju už dávno.
Bolo to emotívne, surové,
a nemalo som pocit, že musím byť... Neviem.
Nemám lepší výraz ako „nóbl“!
Bojujem s hánkami bielymi ako hviezdy,
mám na nich modriny v tvare Salemu.
Mojím cieľom vždy bolo písať poéziu,
ktorú budú ľudia chápať aj bez vysokej školy.
A to je možno dôvod,
prečo niekedy vidím tento svet krajší, ako je.
Asi preto, že sa mi veľmi
nechcelo učiť veľké slová.
Viem tak málo slov, že pri mojej prvej knihe
mi vydavateľ hovorí:
„Andrea, tieto básne majú rovnaké slová len v inom poradí.“
Hovorím: „Iné slová nepoznám!“
Prečo písať báseň, ktorú nik nechápe?
Ktorá v človeku nevyvolá pocity?
Viem, že moje srdce je ako pokazená mraznička.
Preto nič neudržím zamrznuté.
A nie, nie sú to moje slzy.
To sa len topia veci vo mne.
V tom čase nik na javisku
nehovoril o myšlienkach na samovraždu.
Preto som začalo písať o tých svojich...
...myšlienkach na ukončenie života.
Každý deň, kedy ste nevedeli vyjsť z postele,
kedy vás lákalo vaše zápästie,
a každý, kto chcel raz zomrieť,
najviac liečivé je vraj
neustále si pripomínať,
že to tak cítia aj iní.
Tieto básne boli viac nádejné.
Vedelo som, že sa prihováram aj iným ľuďom,
ktorí s niečím bojovali. Myslím, že ich to upokojovalo.
Andrea nepremýšľa nad poéziou štýlom: „Čo z nej môžem mať?“
Nepremýšľa ako osoba v žiare reflektorov,
ale skôr ako: „Čo môžem vytvoriť pre ľudí?“
Preto majú ich básne dlhú životnosť.
DNES VYSTÚPI PÁN ANDREA GIBSON
Na jednom vystúpení
bola aj jedna hudobná manažérka,
ktorá mi povedala, že básnika ešte nemanažovala,
ale či to s ňou chcem skúsiť. A ja, že áno!
Gibby! Zabav sa.
Mám stres!
Sväté. Chcem byť sväté.
Ale nevedelo som, že to sväté už v sebe mám.
Celkom nás šokovalo, že ľudia prišli.
Neviem, či to môžem povedať,
no Andrea je ako rocková hviezda básnikov.
ANDREA GIBSON VYPREDANÉ!
Patrí medzi prvých básnikov, čo robia turné v rockových kluboch.
Predstavenie bolo drzé a energetické.
Diváci boli pripití, všade sa bozkávali a...
X-O-X-O-X-O...
...bolo to divoké!
Začalo som hovoriť báseň
a diváci ju hovorili spolu so mnou.
Páni, bolo to ako zo sna!
Ak sa ma nejaký
cudzí človek spýtal, čím sa živím, hovorím: „Poéziou.“
Neverím tomu.
Toľko šťastia som malo v živote.
A tak sme sa spoznali s Meg.
Meg tiež prednášala poéziu.
Raz som mala vystúpenie v rovnaký večer ako ona.
Niekto sa spýta: „Akú antikoncepciu používaš?“
A vy odpoviete: „Lesbickú.“
Hneď som si pomyslelo, že je úžasná.
Mám pocit, že sklamem aj niečo iné,
najmä seba...
Básnici sú úzko prepojená komunita,
takže sa všetci poznáme.
Videli sme sa na národných súťažiach v poézii
alebo iných akciách a počas tých rokov sme sa spriatelili.
Bolo to medzi nami nenútené.
Raz po veľkej súťaži v Oaklande sme tancovali.
Mala na sebe šaty s mačkami.
Bola výborná tanečníčka. Predtým som ju tancovať nevidelo.
Neverilo som, aká je skvelá tanečníčka.
A dobre viete, že ja viem tiež dobre tancovať.
Keď tancujem, dosť sa potím, lebo idem naplno.
Neviem, či vám chcem povedať, čo som spravilo.
Dlaňami mi prešlo po rukách
a potom si tie dlane oblízalo...
Hovorím si: „Čudné.
A erotické.“
Bolo to úplne vulgárne.
Nechcem naznačovať, že také niečo je vhodné ľuďom robiť.
Potom som nastúpila do výťahu s našou spoločnou kamarátkou
a ona mi hovorí: „Hej, nečudujem sa.
Andrea po tebe ide už dávno. Roky.“ Šokovalo ma to.
„Veď je to James Dean v homosexuálnej verzii. O čom to hovoríš?“
A ona: „Si presne ich typ.
S krivkami, červeným rúžom.“ A ja...
Nechápala som, že by som mohla byť niekoho typ.
Celý život som mala problémy s postavou. Neverila som si.
Celé detstvo som chodila do táborov na chudnutie.
Keď sme sa s Andreou spoznali,
mala som asi o 20 alebo 30 kíl viac ako teraz.
Myslela som si, že moji partneri si museli na moje telo zvyknúť.
Keď mi Andrea prvýkrát poslalo správu, či nechcem ísť niekedy na rande,
odpísala som: „Iste, s kým?“
Em, čo si myslíš o mne a Megan?
Myslím, že je zrejme láskou tvojho života.
- Čože? - Čo?
Meg milovala Lanu Del Ray,
tak som kúpilo lístky na jej koncert
a pozvalo som ju naň.
Kúpilo mi aj letenku z Colorada.
Cítila som sa ako vo filme Denník princeznej.
„Som v lietadle!“
Squash, ideš sa stretnúť s Megan Falleyovou?
Tešíš sa?
V deň koncertu sme sa zobudili
a ja som šla pozrieť, koľko nám tam potrvá cesta.
A všimli sme si... Bol 13. máj.
Ale ten koncert bol 12. mája.
Zmeškali sme ho.
Tvárila som sa, že ma to štve,
lebo som chcela ich pozornosť.
A ono vraví: „Prečo nejdeme ku mne a neukážeš mi svoje nahé telo?“
A bolo to prvýkrát, čo som svoje telo prezentovala ako dar
a nie ako niečo, čo sa snažím ukryť.
A...
...ono mi pobozkalo brucho, čo bola časť môjho tela,
za ktorú som sa ako dieťa najviac hanbila.
A opakovalo: „Sexy, sexy, sexy!“
A ja som mala pocit,
že mi niekto bozkáva a hojí ranu.
Nelúčim sa.
- Mám len odísť? - Nie.
- Mám skončiť s prácou? - Áno.
A čo budem robiť?
Starať sa o mňa.
A vtedy sa niečo vo mne zmenilo.
Vravím si: „Ak sa moje telo môže páčiť Andrei, môže sa páčiť aj mne?“
A tak som sa počas pandémie
odklonila od poézie a začala písať biografiu.
Bola o mojom tele.
A potom Andrea dostalo rakovinu a ja som si pomyslela:
„To fakt píšem o veľkosti svojich nohavíc?“
Čože?
Zlatko, myslíš, že vyzerám dobre?
Úplne, najviac, skutočne, šialene dobre.
Skutočne, šialene!
Myslíš?
A potom im vypadali vlasy po chemoterapii.
Spýtala som sa ich: „Chýba ti, že už nie si vlasová ikona?“
Alebo niečo podobné a...
A ich odpoveď bola: „Chcem mať telo. Je mi jedno, ako vyzerá.“
Moja história s vnímaním svojho tela
v spojení s ich chorobou...
celé sa to v tom momente prepojilo.
Cieľom je vážiť si
naše telá, najmä keď sú zdravé.
Dáva to svetu aj chorobám inú perspektívu.
Ahoj, strašidielko.
Veľmi ťa ľúbim.
Hups, dnes žiadne pusinky.
Musíš počkať štyri dni.
To aj ja.
Aj Meg musí čakať.
To dnes budem mať steroidovú agresivitu či zajtra?
Asi oba dni.
Trocha neskôr. Večer to príde.
Po vybratí chemoterapie mám nálady zo steroidov.
Chcete počuť niečo vtipné, čo hovorím Meg,
keď mám steroidovú agresivitu?
- „Prinajmenšom“. - „Prinajmenšom!“
Privádza ma to do šialenstva.
Keď mám steroidovú agresivitu...
Andrea povie: „Prinajmenšom by si mi mohla podať pohár vody.“
A ja: „To si robíš srandu?“
„Mohla by si mi prinajmenšom podať smoothie?“
Pričom už v ten deň spravila sedemtisíc vecí.
A ja poviem: „Prinajmenšom...“
V tomto bode sa snažím to už nehovoriť.
Ale neviem, prečo to hovorím: „Prinajmenšom!“
Keď to počujem, mám pocit, že mi prepne.
Napíšem ti novú báseň
s názvom „Prinajmenšom“.
Hoci sa mi nepáči, ako vyzerám v tomto účese,
tak ma hnevajú dlhé vlasy,
že odteraz ich budem mať už len krátke.
Okrem toho vďaka nim vyzerám drsnejšie.
A myslím, že...
Je dôležité, aby zovňajšok ladil s vnútrajškom.
Ako by mal vyzerať môj zovňajšok, aby ladil s vnútrom?
Sladko.
Brilantne.
Krásne.
Prinajmenšom.
Prinajmenšom!
Teraz si otvorím krvné výsledky
a pozriem si onkomarkery.
Andrea má rakovinu, ktorú možno merať krvnými testami.
Volá sa to rakovinový antigén CA-125
a používa sa na meranie rakoviny vaječníkov v tele.
Každé tri týždne za posledné tri roky
sa pozriem, či sa moja rakovina rozvíja.
V podstate čakám, aby som sa pozrelo, či...
zomieram.
Mám pocit, že žijeme takmer v trojtýždňových cykloch.
A čím bližšie je
ďalší krvný test,
tým viac máme ten desivý pocit.
A tak to ide dokola.
MANŽELÍK
Naposledy mal CA-125 hodnotu 16.
Ťažko povedať, čo si o tom myslieť...
najmä, ak je to číslo...
niekde okolo dvadsať.
Je ťažké si z toho niečo zobrať.
Keby to číslo bolo 16 a menej, bola by som celkom šťastná.
Nechcem, aby tieto čísla vyjadrovali emócie.
Dobre.
Nechcem, aby si sa pozerala.
Zlatko, ako sa prihlásim?
Tu.
Je vysoké.
- Aké? - 21.
Aký máš pocit?
Odhadujem, že rakovina rastie aj v iných častiach môjho tela.
A tiež, že liečba prestala účinkovať.
A že...
pokiaľ sa nestane zázrak,
asi čoskoro zomriem.
Môžeš napísať mojim kamarátom?
Nemôžem si úplne vydýchnuť,
pokiaľ to nevedia moji kamoši.
Pre moju mamu je to ťažšie ako pre ostatných,
lebo pre rakovinu vaječníkov prišla o sestru
a potom aj o mamu, ktorá zomrela od smútku krátko na to.
Je to citlivé povedať jej to.
Neviem, čo to presne znamená.
Ale poznám svoju diagnózu,
takže viem, že táto liečba prestane účinkovať.
Či už teraz alebo čoskoro.
A...
ak to prijmem,
cítim, ako sa ku mne zakráda sladký pocit.
Lebo ak to neprijímam, celý čas
myslím len na to číslo.
Ale keď si poviem, že dobre, toto sa deje,
potom môžem žiť.
Všetci budeme takýto moment prežívať.
My všetci, čo sme tu.
Všetkých nás to čaká.
Vždy Andrei hovorím: „Bez teba by som to nezvládla.“
Vďakabohu, že si tu so mnou, bez teba by som to nezvládla.
To je pravda.
Bez teba by som to nezvládlo.
Mám nový zoznam vecí, ktoré chcem stihnúť.
Nie je plný dobrodružstiev.
„MALIČKOSTI“
Nie je v ňom bungee jumping, let vo wingsuite ani let balónom.
Netreba mi pečiatky v pase
ani plávanie s delfínmi.
Hoci to všetko môže byť pútavé,
nič ma nenadchne viac
ako veci, ktoré väčšina z nás považuje za maličkosti.
Toto sú moje najväčšie najmenšie sny.
Sedieť so smútiacou hrdličkou, ktorá oplakáva stratenú lásku.
Opraviť kamarátovi oblečenie
s ihlou a niťou po starej mame.
Ozdobiť svoj klavír
básňami o láske.
Zlatko, prinesieš náradie? Budeme ho potrebovať.
- Aj moju vŕtačku? - Možno aj tú.
Máme tu štyri veveričky a keď im prinesiem orechy, bijú sa o ne.
Tak som kúpilo tieto domčeky.
Pozorovať veveričku budovať si hniezdo v jedinej borovici, ktorá prežila búrku.
- Ó, áno! - Áno!
Opraviť poštovú schránku, ktorú zvalil snežný pluh.
Vyšlo som von a schránka bola fuč.
Aj so všetkou našou poštou.
Aj si tú schránku hľadalo?
Prečo? Videl si ju?
Opraviť poštovú schránku, keď ju zhodí veterná búrka.
Divné, že tu je aj papier pre deti.
Je to pre deti?
- Nie, je to poštová schránka. - Ale pozri na toto.
Je to z Fisher-Price!
Naozaj je to odtiaľ?
Opraviť poštovú schránku po tom, čo ju zhodí medveď
už po stýkrát.
Gibby má takéto veľmi estetické riešenie!
Každý večer z roka zapriať svojej mame dobrú noc.
- Dobre, mami. Sladké sny. Pá. - Ľúbim ťa.
Podržať dvere v nemocnici neznámemu človeku
len chvíľu po vypočutí si zlých správ.
Ďakujem pekne za všetko.
Príliš často ďakovať sestričke.
Ďakujem veľmi pekne.
Je tam chrobák.
Musím ho dať von.
Cítiť, ako mi pavúk, ktorého vynášam von,
prechádza po tenkej čiare života.
Spať na baldachýne pod nebom plným hviezd
a vymýšľať nové konštelácie.
Hviezdne dvojičky,
Mary-Kate a Ashley Olsenové.
To neviem, kto je.
Zapamätať si, ako mesačný svit prechádza nebom
až na Meginu tvár.
Mám povolenie ťa zobudiť,
ak sa budem cítiť smutne?
To máš vždy.
Cítiť Megine teplé ruky
okolo môjho pása na našom bicykli pre dvoch.
Už sme skoro tam, Idge! Už tam budeme. Si odvážny.
Tancovať a zároveň smútiť.
Cítiť oceán v bazéne na záhrade.
Milovať uprostred bolesti.
Zabudnúť na telefón.
Na všetko spomínať.
Pred rakovinou som malo depresie.
Po diagnóze sa niečo veľmi zmenilo.
Bol to pocit plný vďačnosti a lásky.
Som rado, že mám pokojnejší život.
Šteniatko!
Pred diagnózou som neustále cestovalo svetom.
Takmer nikdy som nebolo doma.
Samé vystúpenia jedno za druhým.
A posledné tri roky, od svojej diagnózy,
to už nerobím.
Ahojte, zlatíčka. Nedávno sa mi vrátila rakovina,
takže musím zrušiť svoje jesenné turné.
Všetci, ktorí ste si kúpili lístok...
Ľúbim vás a ďakujem pekne.
Budem vás o svojej ceste informovať, dobre?
Takže už roky som nevystupovalo.
Mám veľmi slabú imunitu.
S Meg sme akoby v karanténe.
Bolo by to riskantné.
Ale úprimne. Vystupovanie mi veľmi chýba.
Chceš mať ešte vystúpenie naživo?
Zlomilo by mi to srdce, keby som zomrelo bez ešte aspoň jedného vystúpenia.
Veľmi by som to chcelo.
Ale moje zdravie nebolo nikdy také neisté ako teraz.
Takže neviem.
Alexa, vypni svetlo v spálni.
Dobre.
Ktorý moment dňa bol tvoj obľúbený?
Malo som chvíľku, keď...
sa ma Ryan spýtal, či chcem ešte vystupovať.
A ja...
Tak veľmi chcem.
Naozaj chcem.
Potešilo ma myslieť na to.
A čo tvoj obľúbený moment?
Je ich viacero.
Dobre.
Ale aj tento sa mi páči.
Tento?
To je nefér. Tiež by som vybralo tento, keby som vedelo.
- Vedelo čo? - Že to bola možnosť.
- Bethy? Ahoj! - Ahoj!
Tešíš sa na smetisko?
Áno.
Strašne sa tam teším!
Len aby si vedela, v noci som prišla na to,
že ťa počujú, aj keď šepkáš.
- Aha. - Počujú ma aj teraz.
Takže nikdy mi nešepkaj, že ich nemáš rada.
Dobre.
Vedia, že sa poznáme? Alebo si myslia, že ťa len veziem na smetisko?
Vedia, že si moja dávna ex.
Aj, že si jedna z mojich naj kamošiek.
Prvá vec, ktorú by ste mali vedieť...
Bože, toto vždy robí. Vždy.
Vďaka tomu, že som sa s Andreou rozišla, je slávna.
Hej.
Koľko ľudí môže povedať, že sa rozišli s Andreou Gibson?
Veľa!
- Mnohí to môžu povedať. Šibe ti? - Ja som bola prvá.
Ja som začala tvoju kariéru.
Prečo si im dala kopačky?
Ukázalo sa, že sme úplne rovnaké.
Obe sme chlapci. Vtedy sme tomu nerozumeli, však?
Asi.
Niežeby dvaja chalani nemohli randiť.
Správne.
- Nebolo to nič pre nás. - Hej.
Pri mojom coming oute mali moji rodičia trocha problém
pochopiť, čo to znamená byť queer.
Nemysleli si, že budem ako queer osoba šťastná.
Bálo som sa stretnutia s Bethinými rodičmi,
lebo som vedelo, že sú silní katolíci.
Po príchode k nim domov
som zistilo, že sú veľmi láskaví.
Bethin otec nedávno zomrel na rakovinu.
Zomrel päť dní po stanovení diagnózy.
Zavolala som Andrei a hovorím: „Nedokážem byť v jeho izbe.“
Lebo to... Nebol to smútok.
Bolo to nepohodlie z toho, čo malo nastať.
A Andrea mi vraví: „Len si otvor srdce a vpusť doň lásku.
Všetko, čo teraz cítiš, pomenuj láska.
Či už je to strach alebo smútok.
Všetky svoje pocity nazvi láskou.“
To zmenilo moju skúsenosť so stratou otca.
SMETISKO
Niekto vyhodil tamtú stoličku? Je ešte dobrá.
- Tá biela? - Hej.
V jednej z Andreiných básní je verš
toľko queer ľudí zostáva priateľmi so svojimi bývalými,
lebo prišli o veľkú časť rodiny.
Ak si potom nájdu ľudí, ktorých môžu nazývať rodinou,
spravia všetko preto, aby si ich udržali.
Podáš mi ju, Bethy?
Sú tu dve.
Väčšina mojich naj kamošiek sú moje bývalé priateľky.
Ako Bethy.
Bethy má teraz syna,
ktorý Andreu volá „teto“.
Kombinácia slov „teta“ a „ujo“.
Dom, v ktorom bývame,
si Andrea najprv kúpilo s Emily, ich bývalou spred 25 rokov.
Keď som sa nasťahovala, bývala tu aj Andrea a Emily.
Heather je tiež ich bývalá a chodili spolu osem rokov predtým.
Väčšina básní o zlomenom srdci je o Heather.
Teraz je moja manažérka a jedna z najbližších priateliek.
Takže áno, veľa bývalých.
A ja ich tiež beriem ako rodinu.
Tak, Bone, pohovorme si o biznise.
Práve sme sa znova bavili o mojom možnom živom vystúpení.
Bude to niečo iné ako tvoje predošlé vystúpenia.
Ľudia prídu.
Bude to pre ľudí udalosť.
Je pravdepodobné, že to bude moje posledné vystúpenie.
Takže to bude veľmi emotívne,
lebo prídu všetci moji priatelia
a prenesú ma cez to.
- Áno - Som hrozne nervózne.
Nechcem rušiť ďalšie vystúpenia.
Bolo pre mňa veľmi ťažké zrušiť celé turné.
- Takže uvidíme. - Hej.
Teraz mi Andrea pomáha upraviť moju biografiu.
Naše vzájomné korektúry sú veľmi rozdielne.
Hej, mne trvá večnosť niečo napísať.
Keď sledujem Meg písať, ona príde s brilantným,
krásnym...
výtvorom za veľmi krátky čas.
To bude tým, Meg, že poznáš veľa slov.
Ale jedného dňa prídeme na to,
že všetky slová, o ktorých Meg tvrdí, že sú slová,
- nie sú naozaj slová. - Dobre.
Poďme hlasovať. Čo je divnejšie?
To, že ako poetka a spisovateľka poznám slová?
Alebo že Andrea, laureát poézie, ich pozná... päť?
Vieš, aký zručný spisovateľ musíš byť,
aby si napísala toľko básní ako ja s piatimi slovami?
Prepáč!
Ty máš viac nástrojov.
Je to akoby som postavila dom so skrutkovačom.
- Dobre. Takže... - O čom je táto kapitola?
Nech sa pripravím.
- Krátko pred operáciou. - Dobre.
„Fascinoval ma pohľad na Andreino brucho.
Ich stredná časť brucha, predtým pevná a hranatá,
sa za posledných pár týždňov nafúkla
a napuchla tak, že všetko zrazu bolo reálnejšie,
viac urgentné.
Mala plnšie brucho rovnako ako ja.
Celý život som svoje brucho neznášala, ale nikdy som nemala strach z toho,
že sa pod jeho povrchom potichu rodí niečo zlovestné.“
Je tam veľa krásnych myšlienok, zlatko.
Krásne písanie. Je to úžasné.
Ale niečo mi tam chýba.
Počujeme: „Nechcem prísť o Andreu.“
Teda snáď.
Ale neviem, čo cítiš.
Povieš mi viac? Súhlasím s tebou,
ale niekedy mám pocit, že to vyjadrujem, ale nie je to tak.
Pre mňa sa veci dostali do perspektívy
a to som sa snažila...
Musíš vedieť artikulovať dôvod,
prečo si ty ako moja partnerka,
moja najbližšia osoba...
človek, ktorý to drží pokope. Ako to, že sa nezrútiš?
Je úplne fajn, keby si sa zrútila. Ale musí to tam byť zahrnuté.
Ty si hlavná postava, nie ja.
Pôjdem hlbšie pri rozprávaní o závislosti na jedle,
- keď začneš chemoterapiu. - Dobre.
- Tam to snáď bude. - Tak pokračuj a uvidíme.
„Liečba rakoviny sa ukázala ako osmonohá. Môj telefón...
- Čo to je, kurva? - Ako ti to znie?
- „Osmonohá“? - Hej.
Vôbec, kurva, netuším, čo to znamená, Meg.
To je príliš. Prepáč.
Osmonohá je odkaz na chobotnicu.
Má predsa veľa chápadiel.
Osem.
Dám tam poznámku a vysvetlím, že je to mnoho zodpovednosti,
aby to pochopili aj plebejci. Znamená to slovo to, čo si myslím?
Plebejci sú mimozemšťania, ktorí žili v Atlantíde.
To vôbec!
Je to pravda!
Nie, je to výraz pre obyčajného občana v antickom Ríme.
„Bežný občan, neurodzený.“
- Dobre, pokračuj. - Fajn.
„V lekárni som ukázala kartičku na predpis marihuany.
Pri mojom mene bolo napísané ,opatrovateľka‘.
Moja nová identita, opečiatkovaná a potvrdená štátom.“
Pred troma rokmi sme ako pár mali problémy.
Keď sme zistili, že Andrea má rakovinu, pokúsilo sa so mnou rozísť.
Vraj to nechce riešiť so mnou.
Ja som ale povedala, že nikam nejdem.
Náš vzťah sa na druhý deň úplne zahojil.
VEZMI SI MA
A teraz sme spolu už deväť rokov.
Neviem, či ste to už pochopili,
ale Meg je anomália.
Po väčšinu života sa nestrachovala.
Je to pre mňa prirodzené.
Mám dôkazy, že vždy, keď som sa o niečo strachovala,
to bola úplná strata času.
V tých ojedinelých okamihoch, kedy som sa strachovala,
som si povedala: „Prečo som to spravila?“
Pozerám sa na to tak, že existuje mnoho možností,
čo sa môže stať.
To, že Andrea môže zomrieť, je len jedna z nich.
Ďalšou možnosťou je, že možno príde nová liečba
a ďalší rok bude zaberať. A potom príde ďalšia a Andrea možno zomrie o päť rokov.
Ďalšou možnosťou je, že po liečbe
vynájdu liek na rakovinu
a potom bude žiť ešte dlho.
Jednoducho to neviem.
Nechcem sa tváriť, že viem, ako to pôjde.
Ak príde moment, že budem smútiť za niečím dôležitým,
tak za tým budem smútiť vo veľkom a naplno.
Ale nedáva mi zmysel smútiť pred tým, než sa to stane.
Možno preto, keď má Andrea bolesti,
je to ťažšie, lebo viem,
že teraz má bolesti, nemôže chodiť,
takže je to teraz ťažké.
Neviem, ako ma berú ľudia,
či si myslia, že si to nepripúšťam alebo že som odolná.
Trocha si to nepripúšťa, s čím som okej.
Je to sila alebo potláčanie?
Začalo som si predstavovať,
že to na Meg celé doľahne.
Povedalo som jej, že sa bojím,
že od teraz bude jej radosťou,
keď nebude pri mne.
Asi mám strach z pocitu viny, že sa starám o seba.
Niekedy je pre mňa ťažké aj písať a nájsť si ten čas pre seba,
lebo to je čas, kedy som sama
a osoba, ktorú ľúbim je za dverami.
Ale je to aj...
niečo, čo chcem v živote robiť.
Istá časť môjho ja niekedy nevie, kde by som mala byť.
Je ťažké na to prísť. Keby napríklad niekto povedal:
„Andrea o mesiac zomrie...“
Bože chráň. Ale keby to niekto povedal,
nestrávim ten mesiac písaním mojej bezvýznamnej knihy.
Budem plne prítomná.
Pracujem na vytvorení rovnováhy.
Mám pocit, že... niekedy...
som na toto príliš mladá.
Nie je bežné mať 35 rokov...
a niesť niečo takéto.
Hej.
- Zdravím. - Dobrý.
- Ako sa máte? - Dobre. Menšie bolesti.
Ukážem vám snímku.
Aby sme chápali, toto je stôl, na ktorom ste ležali.
Toto sú panvové kosti a toto je bod,
ktorý vyzerá ako lymfatická uzlina.
Tu na povrchu je sval.
Hej.
Ten je zrejme zodpovedný za tú hlbokú bolesť.
Mohli by ste mi na tele ukázať,
kde tú bolesť môžem cítiť?
Áno. Očakávala by som, že niekde tu.
- Hej, to je ono. - Tam to je?
Ďalej by sme mohli spraviť to,
že ponecháme Elahere
a pridáme k nemu Avastin.
S Avastinom sa môže stať,
že nastanú komplikácie, o ktorých sme hovorili.
Napríklad črevné problémy
či riziko zmeny hlasu.
Viem, že sú to ťažko prijateľné riziká.
Však? Viem, že váš hlas je pre vás dôležitý.
Ak máte pocit, že sú to neprijateľné riziká,
- tak ho nenasadíme. Nič sa nedeje. - Fajn.
Stále máme iné nástroje. Toto nie je...
Modlitby? Piesne?
- Iste. A tiež chemoterapiu. - Hej?
A západnú medicínu!
Ale máme niekoľko klinických štúdií,
- ktoré nám môžu kúpiť mnoho mesiacov. - Hej.
- Stále máme možnosti. - Výborne.
- Ďakujeme pekne. - Iste.
Vraj mi to „kúpi pár mesiacov“! To sa nepočúva dobre.
Dôvod, prečo plačem, je...
Je to fakt divné povedať, ale...
Ak zomriem, Meg bude potrebovať moju podporu...
aby to všetko prekonala.
Neviem vystáť tú myšlienku, že tam pre ňu
vtedy nebudem.
Aj som jej to minule hovorilo.
Vravím: „Ak zomriem, nebudem vedieť vystáť, že ti nemôžem povedať:
,Meg, tomuto neuveríš!‘“
„Neuveríš, čo sa stane po smrti!“
Začalo som brať Avastin.
Je to nová chemoterapia, ktorú sme pridali k tej pôvodnej.
Desivým vedľajším účinkom je strata hlasu.
Vravím si: „Fajn.
Buď nebudeš robiť, čo miluješ, alebo zomrieš.“
Po prvej procedúre som sa zobudilo
a nemohlo som rozprávať.
Moje hrdlo bolo také zapálené, že som malo pocit, že nemôžem dýchať.
Spanikárilo som,
lebo som sa snažilo volať na Meg, ale nedalo sa.
A...
fyzicky...
trpieť
a nemôcť zavolať pomoc bolo desivé.
Malo som strach.
Zo všetkých možných vedľajších účinkov je tento zriedkavý.
A ja ho mám.
Pripadá mi to priam biblické, alegorické.
Vravím si: „Čo to má byť?“
Je to ako výmena, fajn, vezmi si liek,
ktorý ťa udrží pri živote,
ale prídeš o hlas,
tvoj dar, spôsob komunikácie, zmysel.
Je to nespravodlivé.
Myslím, že si želám viac ako ktokoľvek iný na svete,
aby Andrea zostalo nažive. Niežeby to bolo na mne,
ale prijala by som možnosť nepokračovať v tejto liečbe,
ak má prísť o hlas.
Musím nejak prijať fakt, že stratím hlas.
Až tak, že nebudem môcť prednášať básne.
Musíme zrušiť všetky moje prednášky, udalosti laureáta poézie.
Ja prednášam poéziu.
A to teraz robiť nemôžem.
V žiadnom prípade teraz nemôžem vystupovať.
- Gib! - Áno, zlatko?
- Prídeš hore? - Všetko okej?
- Hej. - Dobre.
Niečo musíš vidieť.
Dobre.
Bože! To je úžasné!
ŠAMPIONÁT ŠTÁTU MAINE 1993
Za Blue Devils s číslom 32 Andrea...
Pozri, to si ty!
- Pozri na mňa! Som útle. - ...preberá Gibson.
- Do toho, Gibby! - ...Gibson ide...
Čože?
Panebože.
A je koniec.
Calais vyhrali dievčenskú ligu skupiny C.
Dvadsať bodov. Máš úspešný večer a výborný turnaj.
- Zmestí sa ti niekam tá trofej? - Určite.
Celý týždeň ju čistili.
Calais je basketbalové mesto.
A tiež mesto, v ktorom som nikdy nevidelo žiadnu queer osobu.
Ľudia o queer ľuďoch hovorili,
ale nie oslavným spôsobom.
Ako dieťa ma šikanovali.
Ľudia celý čas riešili moje pohlavie,
lebo som často vyzeralo ako chlapec.
Zamlada som sa cítilo ako chlapec.
Teda... je to šialené!
Do spodnej bielizne som si dávalo Šmolka, aby to vyzeralo, že tam niečo mám.
Konkrétne tatka Šmolka, lebo mal divoké vlasy
a ten správny tvar!
Nie, že by sa ti nepáčili chlapci.
„TVOJ ŽIVOT“
No páčia sa ti len tí, ktorými chceš byť:
David s bradou ostrejšou ako zráz.
Chris, basketbalový hrdina, ktorý má tik.
Keď dá kôš, 15-krát žmurkne.
Celé hodiny žmurkáš pred zrkadlom
a praješ si byť hviezdou ako on.
Mary Levinová ťa nazve lesbou
a ty jej nevieš povedať, že sa mýli a zároveň má pravdu.
Prídeš k nej domov a sľúbiš jej, že budeš mať nechty od krvi,
ktorá jej potečie z roztrieskanej tváre, ak to ešte raz povie.
Chceš si ostrihať vlasy
a vypľuť všetko, čo nechceš mať v ústach,
dokonca aj svoje vlastné meno,
aby si sa vyhol pravde.
Chceš ťažký život, ktorý bude tvoj.
Tvoj život v šatni,
v ktorej sa nemusíš neustále pozerať do zeme,
tvoj život na školskom večierku, z ktorého ujdeš za snežnej búrky,
svoje posledné lodičky odhodíš do záveja
a uvedomíš si, že jediný chlapec,
z ktorého chceš strhnúť šaty, si ty sám.
Na výške som svoju orientáciu stále tajilo.
Zaľúbilo som sa do jednej z mojich naj kamošiek zo strednej, Mandy.
Odhalila svoju orientáciu a mňa to prebudilo.
A potom som jej povedalo, že som do nej zaľúbené.
Bol to pocit, akoby som objavilo kľúč k vesmíru.
Ale bolo som vydesené. Vystrašené.
Mandy...
„PRVÁ LÁSKA“
...iba ty si vieš predstaviť, koľko času som strávilo
vyberaním outfitu
v tú noc, kedy si ma vzala do môjho prvého queer baru
v Portlande v Maine,
najväčšom meste, v akom som kedy bolo.
Veľmi som sa tešilo aj bálo,
že nás niekto cestou dnu
odhalí alebo zabije.
Asi hodinu sme sedeli na parkovisku
a potom som si to rozmyslelo a zaviezla si ma domov.
Maskara mi stekala na moje celkom nové chlapčenské tričko.
Tak veľmi som sa hanbilo,
ale veci, s ktorými som bojovalo,
som dalo do poézie.
Keď som začalo písať o mojom rode,
na javisku som bolo veľmi nervózne.
Ale keď som báseň prvýkrát prednieslo,
celá tá hanba zo mňa opadla.
Prednášanie poézie ma zachránilo.
Vybrať si svoj život...
„TVOJ ŽIVOT“
...a vďaka tomu som niekto, pre koho je často ľahšie
pri vysvetľovaní svojho pohlavia povedať, že najšťastnejšie som na ceste,
keď nie som tu ani tam, ale niekde medzi,
som žltou čiarou tiahnucou sa stredom
ako prekliaty slnečný lúč.
Budú vám hovoriť, že ste omylom prírody.
A vy si pozriete svoje možnosti a vyberiete si usvedčenie.
Vyberiete si možnosť celý život
prezrádzať svoje tajomstvá tým, ktorým nič nedlhujete,
až kým vás už nebude mať kto urážať tým,
že vás nazve tým, kým ste:
si svätá, žiarivá hviezda,
lúč svetla na ceste,
ktorý sa neustále zamilováva
do svojho ťažkého života,
svojho dokonalého života,
svojho sladkého a krásneho života.
V roku, keď mi diagnostikovali rakovinu,
ma kontaktovala stredná škola v Calais,
aby som prednieslo záverečnú reč
pre absolventov strednej...
...pre absolventov strednej školy.
Nič v mojom živote
pre mňa v rámci kariéry nemalo taký význam
ako to, že ma tam pozvali.
Hovorilo som o svojom queer dospievaní
a o ťažkostiach súvisiacich s neodhalenou orientáciou na tej škole.
Akoby sa tým uzavrel kruh.
STREDNÁ ŠKOLA CALAIS
Bolo to liečivé
a veľmi dôležité pre moje mladé ja.
Akoby ma moje mladé ja počulo
a pomyslelo si:
„Toto sme dokázali?“
A bolo pri tom šťastné.
Ak ma pred diagnózou niekto oslovil s nesprávnym zámenom,
išlo som z kože vyskočiť.
Veľmi ma iritovalo, ako iní ľudia vnímajú môj rod.
Ale po diagnóze
som šlo z miesta, ktoré bolo plné rodov,
na miesto, kde rody nie sú.
Ja sa nevnímam na základe svojho rodu.
Akoby zo mňa stiekla všetka identita.
Opadla.
Cítim sa viac v kontakte s tou svojou časťou,
ktorá je večná.
Na druhý svet si svoj rod predsa nevezmem.
Už nereagujem, ak ma ľudia nesprávne oslovia.
Nemám...
Cítim sa len ako ja.
Stále ma vedia naštvať veci o rodoch,
ale skôr z toho, čo prežívajú moji nebinárni či trans kamaráti.
Je to veľmi citlivá téma,
lebo nechcem, aby mal niekto pocit,
že s ním nie je niečo v poriadku,
ak je pre niekoho bolestivé, že ho niekto nesprávne oslovuje.
Veľmi s ním súcitím. Ale ja osobne to tak už nevnímam.
More, more, spev, výhra, výhra, let.
Snažím sa nájsť zvuk pre báseň,
nie slová.
Robíš zvuky a hľadáš rytmus?
Aby som zistilo, ako má báseň znieť.
A potom do toho zvuku nájdem slová.
Bolo pre mňa ťažké stratiť pre novú liečbu hlas.
Premýšľalo som, že zmeníme kurz
a s tou liečbou prestaneme.
Ale potom som sa rozhodlo skúsiť ešte jedno kolo,
aj keby som navždy prišlo o hlas.
Je to šialené, ale hneď, ako som prijalo,
že nebudem mať hlas...
Som sa na druhý deň zobudilo a mohlo som rozprávať.
Bolo to šialené!
Zajtra mám chemoterapiu.
Veľmi dúfam, že mi liečba zaberá,
lebo chcem spraviť to vystúpenie.
Bude to oslava života.
Možno by to bolo moje posledné vystúpenie.
Ale dúfam, že nebude.
Robím teda pre svoje zdravie všetko možné.
Basketbalisti majú také pravidlo,
že po tréningu nemôžu odísť z plochy, kým netrafia kôš.
A tak...
Keď si pomyslím, že toto môže byť koniec môjho života, tak ho ukončím
košom.
Musím však najprv zistiť, ako veľmi sa mi rakovina rozšírila
a či bude vôbec možné vystupovať.
Pri tejto jazde ma bolí chrbát.
Tá kosť tam dole ma fakt bolí.
Na to sa vždy pýtajú, lebo to môže byť rakovina.
Som rozcitlivená.
Prečo? Lebo mám bolesti?
Zľaklo si sa.
Ty si sa zľakla?
Ty.
Toto je miestnosť, kde mi povedali, že sa to nedá liečiť.
Cítim úzkosť, lebo dnes
si úplne iná.
Máš právo cítiť, čo len chceš,
len na teba takto nie som zvyknuté.
Možno vieš niečo,
čo ja neviem?
Nie.
- Vieš niečo? - Nie!
Ani intuitívne?
Nie, vôbec. Intuitívne neviem nič.
Asi mi len...
dochádza, že to asi nebude len obyčajná bolesť chrbta.
Dnes cítim bolesť,
o ktorej si vravím: „Takto bolí, keď rakovina rastie.“
Nevedelo by som, že takto vyzerá, keď má niekto rakovinu.
Každý mesiac si poviete:
„Žijem, zomieram, žijem, zomieram,
žijem, zomieram.“
Každé tri týždne je to hrozná lotéria.
A niekedy si ani neuvedomujem
tú váhu, ktorú nesiem.
Hotovo. Pustím vás.
- Vďaka. - Ďakujem pekne.
Akoby mi na hrudi sedel slon.
Ťažko sa mi dýcha.
Jasné.
Musím ten e-mail otvoriť.
Pozerám sa na hodiny a viem, že mama chodí spať o siedmej.
Môžem ho otvoriť teraz?
Asi nie za jazdy.
Budeme doma o 22 minút.
Dobre.
Pôjdem si dnu pozrieť to číslo, zlatko.
Je to desať.
Naozaj?
Vážne, zlatko?
Naozaj?
Je to tak?
Panebože.
Zavolám mame.
Ako to, že je to desať? Ako to?
Ako?
Zavolám všetkým.
- Určite som to prečítalo správne? - Hej!
- Iste? - Hej.
Ahoj.
Mami, moje krvné výsledky...
Marker CA-125 klesol na desať
a všetky markery mám oveľa lepšie.
- Mám hroznú radosť! - Áno?
To je skvelé! Už som sa bála.
Strachovala som sa, lebo si nevolalo.
Aké má číslo? Nepočul som.
Je to desať. Naposledy to bolo 21.
- Páni! - To výborné.
Tak dobre, ľúbim vás.
Ľúbim ťa!
Práve sme pozerali Andreine krvné výsledky a jej onkomarkery klesli.
Áno!
Dám si na oslavu pohár vína.
Daj si, Gay! Ja si dám lekársku marihuanu.
O ďalšie tri týždne to môže opäť narásť,
ale tieto tri týždne
sú moje. Mám tri týždne.
Mám pocit, že tri týždne sú tak veľa.
Tak sa teším.
Dovolím si cítiť radosť.
Môžem mať vystúpenie.
Je to... Nemôžem tomu uveriť.
GIBBIN BAZÉN
- Ahoj. - Čau, Bone.
- Ako sa cítiš? - Dosť dobre.
Spracúvam svoje nadšenie z vystúpenia.
Jeden z dátumov, ktorý zvažujeme, je koniec mája.
Vzhľadom na tvoje zdravotné plány,
ti chcem dať dostatok priestoru.
Je to pre teba okej, ak by toto bol ten dátum?
Jediná vec je,
že ak to budeme odkladať, nie je isté, že budem nažive.
Alebo či budem dosť zdravé.
Dobre.
Ale môžeme to brať tak,
že je možné, že budem žiť...
A ak nebudem, tak nebudem mať zlý pocit z toho, že tam nie som.
Budem...
- v nejakom... - Bude tam tvoj hologram.
- ...krajšom divadle. - Budeš žiť.
Budem v nebeskom divadle.
„Moja drahá komunita. Tieto roky mi ostanú v srdci.
Vychutnávam si čas ticha, písania, domova,
ale v srdci som prednášajúci poet
a živé vystúpenia mi veľmi chýbajú.
Novinka, o ktorú sa s vami podelím, je pre mňa neuveriteľne vzrušujúca.
Budem vystupovať v divadle Paramount v Denveri.
Prednesiem básne a podelím sa o svoje príbehy.
Pridá sa ku mne aj špeciálny hosť.
Kód pre predpredaj lístkov je ,zimomriavky‘“.
Prestaň, Ryan!
- Gib! - Meg, pokazila sa!
Ako si ju pokazila?
Len som ju otvorila. Nič zlé som nespravila.
Neverím tej kraksni.
Bože, zdáš sa byť veľmi vážny.
Akoby si šiel hovoriť o rakovine alebo čo. Ježiši!
Povieš mi znova o tom, čoho sa obávaš?
Hej, asi budem mať nával tepla.
Uvidím, či viem hovoriť aj počas návalu.
Takže jedna z obáv je,
že nebudem môcť prednášať básne počas návalu tepla.
Najviac sa bojím toho,
ako liečba, ktorú podstupujem,
ovplyvní moju kapacitu vystupovať na pódiu.
Meg, odchádza mi hlas.
Dobre.
Dobre. To je naše nové motto.
Chceš s nami vydrbať, život? Dobre! Vezmi si môj hlas.
Myslíš si, že nedám to vystúpenie bez hlasu? Mýliš sa!
Mám za sebou tri roky chemoterapie, ktorá ovplyvňuje môj zrak
a moju pamäť, takže neviem, či si budem pamätať svoje básne,
čo by bolo okej, keby som malo monitor,
ale asi by som naň nedovidelo.
Takže tak...
Musím si prejsť a znova zapamätať svoje básne.
Ako dieťa som si myslelo, že najvyššie číslo je 100.
Moja mama ma úplne šokovala, keď mi povedala, že je aj číslo 101.
Ako, prosím?
Malo som dvadsať, keď som si myslelo, že pri sexe musí byť prítomný chlap
a slovo „šukať“.
Nemám ju chcieť vidieť jasnejšie, keď tancuje pole dance na traktore
a kosí trávnik v bikinách?
17 pomalých krokov k mikrofónu.
Nadýchla sa.
Nie som pripravené, aby na mňa amor, ten malý nahý hajzlík,
vystrelil niečo ostré.
Nie som pripravené byť pomätené
ako to dokáže len láska.
Čo ak si ty láskou svojho života?
Pomyslím si: „Bože, to snáď nie.
Lebo ja vôbec nie som svoj typ.“
Neverím, že to poznáš! Šialené!
Snažím sa rozhodnúť, či...
Mnohí ľudia na mojich vystúpeniach bojujú s myšlienkami na samovraždu...
Ale ja nie som v tej fáze, tak sa snažím prísť na to,
ako o tom hovoriť a písať bez toho, aby si ľudia mysleli, že v nej som.
Je to zvláštny pocit, že som veľkú časť života
chcelo zomrieť, ale teraz nechcem.
V dvadsiatke som sa rezalo.
Malo som depresie.
Jedného dňa som sa zobudilo a malo som toho po krk.
Bežalo som do kuchyne
a vzalo som si veľmi ostrý nôž.
Nemohlo som sa pozerať, ako to robím.
Len som chcelo koniec. Tak som spravilo toto...
Doriti, je ťažké hovoriť o tom.
Hrozne to krvácalo.
Bolo to pol centimetra od tepny.
Mohlo byť po všetkom.
Ale do toho momentu
som zrejme samovraždu nepovažovalo za možnosť
a potom už áno.
Keď mi však diagnostikovali rakovinu,
po zobudení po operácii,
depresia zmizla.
Bolo to prebudenie...
do stavu váženia si momentu.
Zrazu som malo pocit, že je v poriadku zomrieť.
Ale nie vlastnou rukou.
DOBRÉ SVETLO
Neverím, že tam ideme už dnes.
- Vôbec. - Je to veľké.
Neviem si predstaviť, aké to bude.
Dobre.
Doriti!
ANDREA GIBSON VYPREDANÉ
Užite si vystúpenie.
Vitajte. Príjemný zážitok.
ŠPECIÁLNY HOSŤ TIG NOTARO
MILUJEM ANDREU
Ahoj, Tig.
Je to vzrušujúce. Celý svet na teba dnes čaká.
Taká tam je atmosféra. Všetci sa tešia.
- Chcem nakuknúť. - Ešte tu nik nie je.
- Ja to risknem. - Dobre.
Dobre. Idem to omrknúť.
Uvidíme, či vyjdem po schodoch bez panického ataku.
Sú tam ľudia.
Veľká vďaka. Volám sa Tig.
A...
Ako mám vôbec dýchať?
Chcem, aby to vyzeralo, že mám farbu.
Aby sa ľudia o mňa nebáli.
Chcem pôsobiť zdravo.
Panebože.
Neverím, že sa to deje.
Zlatko, vieš, že sa nikdy nebojím svojich pocitov?
Teraz sa bojím, koľko veľa ich mám.
Dobre, a vieš čo?
Všetci ťa sem prišli podporiť a ľúbia ťa.
A ja najviac.
Vojdite.
Päť minút, prosím.
- Päť minút. Pá. - Dobre, vďaka.
Tak nech zažiariš.
Keď to niekto takto povie, je to nálož.
Päť minút.
Päť minút, Andrea.
Všetky vrásky na tvári
Ti povedia môj príbeh
Mnoho príbehov o mojom blúdení
A ako som sa dostala tam, kde som
Ale tieto príbehy nič neznamenajú
Dobre.
Komu povedať, tak to je
Bola som vyrobená pre teba
Prešla som cez vrcholky hôr
Preplávala modrý oceán
Prekročila som všetky hranice A porušila všetky pravidlá
Ale, zlatko, bolo to pre teba
Ó, aj keď som bola na dne
Vďaka tebe som sa cítila bohatá
Bola som vyrobená pre teba
Neverím, že tu stojím.
Ďakujem.
Ďakujem vám, že ste prišli.
Po prvých kolách chemoterapie
som prišla o takmer všetky vlasy a chlpy na tele.
Moje hrdé feministické ochlpenie na nohách sa ocitlo na zemi.
Bola som na depilácii
bez použitia vosku.
Ale moje obočie bolo stále husté.
Dve chlpaté húsenice,
ktoré mi odmietali odletieť z tváre ako motýle.
Raz ráno mi zavolala mama a vraví:
„Andrea, neveríš, čo sa stalo.
Tvoj otec sa zobudil a chýba mu celé pravé obočie.“
Už sú to tri roky
a obočie môjho otca za celý ten čas nedorástlo.
Viem, že otec prišiel o obočie, aby som ja malo to svoje.
Nemusíte veriť na zázraky, aby ste tomu uverili.
Musíte len veriť na lásku.
Nebolo to u mňa prirodzené.
Nenarodilo som sa s nemým úžasom nad vecami.
Tvrdé jadro ukryté v škrupine.
Roky sa ma nedotkol dážď.
Úkryt bol pre mňa dôležitý.
Iste, krása ma prenasledovala.
To každého.
Ale ja som jej unikalo.
Ukrývalo som sa v obave, ľútosti, sľube posmrtného života
či konca týždňa.
Ale jedného dňa
som v divadle s červenou oponou v New Orleanse
sledovalo, ako na javisko prichádza Maya Angelou.
Sedemnásť pomalých krokov k mikrofónu.
Pred rozprávaním sa nadýchla.
V tom nádychu sa zrodil Boh.
Nič podobné som predtým necítilo.
Doma som si v encyklopédii našlo pre ten pocit výraz:
„zimomriavky“.
Pomyslelo som si: „Tiež to zvládnem.“
Zo života som si odlepilo pásku opatrnosti
a dovolilo som všetkému dotknúť sa ho.
Caitlin Clarková v televízii
vo svojej tretej sezóne s Hawkeyes,
prechod ostrejší ako let vrabcov
pohybujúcich sa ako Michelangelov štetec po farbe:
222 zimomriavok.
Moja malá sestra, triezva po prvýkrát po 14 rokoch,
mi volá, aby mi povedala, že si práve všimla, že mamine oči sú zelené:
505 zimomriavok.
A zrazu mi ich prinášalo všetko:
úprimné ospravedlnenie, ľúbostná báseň nepriateľa,
mesiac nad horizontom.
A zrazu nič na svete nezomieralo.
Cítili ste to niekedy?
Ten zlomok sekundy, keď nič na svete nezomiera?
888 zimomriavok.
Ja doma po štyroch mesiacoch terapie
sledujem, ako mi na líca padajú všetky mihalnice
a uvedomujem si, že to bolo 400 želaní, ktoré by som si inak nemohlo priať.
Pred tým zázrakom sa teraz už nedá ujsť.
Krása ma dolapila a nikdy ma nepustí.
A svetový rekord?
Ak ho niekto po mne prekoná,
a áno, určite ho prekoná,
bude to také krásne,
že bez akejkoľvek snahy
ho prekonám znova.
Áno, Gibby!
Moja kamarátka povedala: „Čo ak si ty láskou svojho života?“
„VALENTÍNSKY BUMERANG“
Pomyslím si: „Bože, to snáď nie.
Lebo ja vôbec nie som svoj typ.“
Takže o 12:31...
„ŽIVÝ DÔKAZ“
...keď sa rozhodol, že nie, že si zachráni vlastný život,
ja som sa rozhodlo tiež.
Moje celé srdce, celá myseľ šli domov so živým dôkazom.
Táto báseň je pre Meg a
je taká...
Keď nazvem rakovinu veľkým R...
„STRÁŽNY RYBÍ ANJEL“
...ona jediná vie, že myslím raka vo veľkom oceáne,
že sme na vlastnom Titaniku, ktorý sa ešte nepotopil.
A jej srdce bolo ako dvere,
ktoré sa otvorili doširoka, až spadli z pántov
a držali ma nad hladinou,
aj keď som sa prebralo po operácii
a pýtalo sa, čo našli.
Každý, kto si myslí, že poézia je nezmyselná,
nikdy nepotreboval, aby mu iný povedal niečo nevýslovne ťažké
krásnym spôsobom.
Ďakujem vám všetkým, že ste prišli.
Neviete, čo to pre mňa znamená.
Ďakujem vám krásne. Snáď ste mali krásny večer.
Všetkých vás veľmi ľúbim.
Ďakujem vám z celého srdca.
Ďakujem pekne.
Ďakujem.
Panebože!
Nechápem.
Panebože.
Plačeš pre lásku?
Hej.
Zlatko, bolo to skvelé. Úžasné.
Bolo to skvelé.
Malo som toľko pocitov, akoby som šlo...
Akoby som bolo balón plný pocitov, čo ide prasknúť.
Cítilo som sa asi najzraniteľnejšie v živote.
Moje onkomarkery boli zatiaľ najnižšie.
Preto som namiesto ďalšej dávky
chcelo najprv spraviť snímku.
Teraz čakám na výsledky.
Celú noc som bolo hore.
Malo som veľké bolesti.
Mám pocit, akoby sa mi v zadnej časti lámala panva.
Výsledky mi prišli na mobil,
ale ešte som ich neotvorilo.
Je to veľmi ťažké, lebo...
Čo to bolo?
- Tam. - Čo?
To bolo milé.
Mám pocit, že nám prišiel pomôcť.
Mali sme v záhrade dve hrdličky, ktoré sme volali Zaľúbenci.
Boli tu mesiace.
A už pár týždňov
je tu len jedna.
To je jej zvuk.
Potom som si to vyhľadalo
a zosmutnelo som, lebo hrdličky sa vraj pária na život.
A ak jedna zomrie...
tá druhá za ňou smúti aj rok
a neustále ju...
hľadá.
Teraz by ma naozaj rozveselilo,
keby sem prišla iná hrdlička
a všetko by napravila.
Možno tá druhá hrdlička len našla lepší strom
a chce, aby za ňou prišla.
Lebo tamten strom je...
Nie.
Ja by som s tebou zostalo aj na škaredom strome.
Pôjdem po výsledky a môžeme ich otvoriť tu.
Je mi zle.
Mne tiež.
Mám to všade.
- Môžem si to prečítať? - Počkaj.
Daj mi chvíľku, dobre?
„Druhý stupeň na krčných lymfatických...
uzlinách obojstranne, neznámeho významu.
Interválna progresia metastáz
do hrudníka, brušnej dutiny a panvy.“
Takže to musí byť to, čo cítim.
Je to všade.
Je strašidelné, že jeden mám v brušnej dutine.
Keď dostanem takéto správy,
vrátim sa to prítomného okamihu.
Je to tak oveľa jednoduchšie.
To sa mi na tebe páči.
Tiež rada dúfam.
A stále mám nádej.
Áno?
Kurva! Nechcem mať rakovinu v celom tele.
Fakt nie.
Po posledných správach
som si pomyslelo:
„Zomieram a asi to nastane čoskoro.“
Chceli sme sa ísť s Meg previezť
a zistiť: „Táto jazda je mojím zámerom vidieť, či sa dokážem...
oddať životu tak,
aby sa mi prinavrátila radosť z neho.“
Tak sme sa šli previezť a...
Všetko som vnímalo.
A zrazu zo mňa opadla všetka ťažoba.
Akoby celý svet zmenil farbu.
Na začiatku mi povedali,
že mám dva roky života.
Dva roky? Tak málo!
A teraz mám pocit...
že to je hrozne veľa.
Aj sekunda je veľa.
Minúta, keď môžem sedieť s Meg a pozerať sa na jej tvár, je veľa.
Dva roky to môžem robiť?
Mám pocit, že som za tieto posledné roky
žilo oveľa dlhšie ako za všetky roky predtým.
Bolo to skurvene krásne!
Ja...
Páni, mám tento život.
A...
Viem, že nezomriem dnes. To viem celkom určite.
Takže, páni, ja...
dožijem sa aj zajtrajška.
Čo bude ďalej?
Neviem.
Chcem žiť v tom tajomne.
Chcem...
si vo svojej poslednej sekunde pomyslieť...
„Dokelu, kiež by som ich malo ešte milión.“
Daj mi svetlé roky
Ale chcem aj tie tmavé
Smútok je spevák v mojej skupine Je pasažierom
A skratkou k pravde
Uč sa od nočných tieňov
Rastú na najtmavších miestach
Ak by sme sa toľkokrát nezranili Prišli by sme do cieľa?
Do tohto raja na Zemi Ktorý nechcem premrhať?
Vezmi si šťastnú mincu
A ja si ťa vezmem pre peniaze, láska
Nedaj mi liek Chcem cítiť svoj zub múdrosti
Chcem cítiť všetko
Chuť slanú, kyslú a potom sladkú
Chcem ťa pobozkať a písať meno lásky Na svoje opadané steny
Chcem si ti ľahnúť k nohám
Celá
Slaná, potom kyslá
A nakoniec sladká
Príď na verandu, láska
Pozri sa na dokonalé nebo
Drž slnko a mesiac Či hromy v júni
Ktoré učia vtáky A dážď, ako lietať
Nepotrebujem dokonalosť
Chcem sa len dotknúť pravdy
Chcem oslavovať pokusy Život aj umieranie
Chcem robiť chyby Aké robia dobrí ľudia
Vezmi si šťastnú mincu
A ja si ťa vezmem pre peniaze, láska
Nedaj mi liek Chcem cítiť svoj zub múdrosti
Chcem cítiť všetko
Chuť slanú, kyslú a potom sladkú
Chcem ťa pobozkať a písať meno lásky Na svoje opadané steny
Chcem si ti ľahnúť k nohám
Celá
- Nič viac mi netreba - Nič viac mi netreba
- Láska je život, ktorý krvácam - Láska je život, ktorý krvácam
Mäkká, potom kyslá
Potom sladká
Taká sladká
Láska je život, ktorý krvácam
- Taká sladká - Taká sladká
Taká sladká
Preklad titulkov: Lenka Elsaigh Nedvedova